Чарлс Пърси Сноу
Лустро

Превод от английски: Иванка Томова, 1985

chitanka.info

Част първа

I

В една юлска вечер около осем и половина Хъмфри Лий крачеше по Площада. Времето беше много горещо не само за Лондон, но и почти за всеки друг град. Жегата продължаваше вече няколко седмици. Беше лятото на 1976 година; този ден температурата не бе паднала под двадесет и девет градуса. До залез-слънце оставаше около час и зад дърветата в градината на Площада къщите блестяха на светлината, а яркобелите им гипсови фасади изглеждаха устойчиви и вечни като жегата.

Хъмфри Лий крачеше бавно. Обикновено походката му беше лека, но неравномерна. Той продължаваше да води активен живот, макар че от една година не работеше. Във външността му нямаше нищо забележително. Бе доста висок, към един и осемдесет, но не се открояваше с ръста си. Лицето му бе набраздено от бръчки, които се спускаха от ноздрите към устата, челото бе прорязано от една-единствена права линия, но всичко това го правеше да изглежда по-скоро съсредоточен или развеселен, отколкото мрачен. При запознанство никой не можеше да му даде годините.

Млад мъж и млада жена, които вървяха срещу него, извикаха, че ще се видят по-късно вечерта. Хъмфри крачеше бавно, но не поради жегата. Беше облякъл памучен костюм и това му стигаше, за да се чувствува добре. Вървеше бавно, защото не искаше да пристигне там, където се бе запътил. Трябваше да посети една стара дама, изпаднала в беда. Дори и да имаше какво да й каже, пак щеше да му е неприятно. А нямаше какво да й каже. По обяд тя му се бе обадила по телефона и бе обяснила, че е престояла часове наред в болницата: изследванията били направени; щяла да разбере присъдата си, както сама се изрази, до една-две седмици, точно кога — не знаела.

Беше се държала мъжки, но бе поискала да го види за няколко минути — Хъмфри не помнеше друг път тя да е молила за неговата компания. Бе горда както може да бъде горда само една жена — той поне не познаваше по-горда жена от нея. Не че двамата бяха близки приятели. Хъмфри дори не бе сигурен дали му е симпатична. Беше с двадесет години по-възрастна от него; и след всичко, което бе чувал за нея, му се струваше, че е било по-лесно човек да се влюби в нея, отколкото да я хареса. Все пак тя му беше роднина, вярно, далечна роднина, но още от дете той поддържаше връзка с нея, макар и с прекъсвания. Когато познаваш някого толкова дълго, започваш да мислиш, че той ти е по-симпатичен, отколкото е в действителност.

Сега, на път към дома й, Хъмфри не разсъждаваше по този начин, въпреки че ако беше в по-добро настроение, може би щеше да мисли точно така. Просто му се струваше, че е невъзможно да й предложи утеха. Беше вторник, шести юли. Този ден нямаше никакво значение за последвалите събития, но самият квартал бе от известно значение, което страничните хора не биха могли да разберат напълно. Площадът, по който Хъмфри вървеше, се казваше „Ейлстоун“. Намираше се между площадите „Честър“ и „Итън“. И трите бяха част от района, известен под името „Белгрейвия“. В никоя столица на света нямаше толкова хомогенен жилищен район като „Белгрейвия“, който със своята закътаност и благопристойност действуваше успокояващо на очите. При това в центъра на един столичен град. „Белгрейвия“ не беше предградие. Имаше си точно определени граници — Найтсбридж на север, Ибъри Стрийт на около три километра на юг. На изток се простираше до Бъкингамския дворец, а площад „Слоун“ и „Челси“ бяха на около два километра на запад. Уестминстър и Уайтхол се намираха съвсем наблизо. На тази площ се издигаха около три хиляди къщи и жилищни сгради с десет-дванадесет хиляди постоянни наематели.

Застрояването на района е било дело на закоравели спекуланти, действували главно в периода между 1820 и 1850 година. Фамилията Гровнър владеела обширни парцели в тази част на Лондон и открила един забележителен строителен предприемач на име Томас Къбит, който по-късно бил харесан от принц-консорта — голям ценител на таланти. „Белгрейвия“ от времето на Хъмфри Лий беше до голяма степен дело на Къбит. Някога теренът не вдъхвал големи надежди — тук имало само усойни ливади и не по-малко усойни зеленчукови градини („Не желая да живея в тресавище“, заявила на стари години лейди Холанд, когато й предложили да купи една от новите къщи на площад „Белгрейв“.) Който е забелязал запустелите земи по пътя към Хийтроу, може да добие представа с какво е трябвало да се пребори Къбит. И тук, както и във Венеция, застрояването на блатисти местности, изглежда, е довело до задоволителни резултати в естетическо отношение.

Къбит и съдружниците му имали голям успех. Целта им, разбира се, била да трупат пари. Строели главно за заможни хора. На площад „Белгрейв“ издигнали големи къщи за аристокрацията. На площад „Итън“, където земята не достигала, построили еднакви къщи, плътно разположени една до друга, две по две. След 1848 година принц Метерних живял като изгнаник в една от тях; те вече били предоставени на богатата средна буржоазия (наричали ги „второкласни“, запазвайки пренебрежителния смисъл на този термин, използуван в деветнадесети век за някои кораби). Имало няколко улички със съвсем малки къщи от този тип за занаятчии и чиновници (през седемдесетте години на нашия век тези сгради започнаха да се ценят високо от хора много по-привилегировани от първоначалните им обитатели). Имало улици с магазини и работилнички, които Къбит дискретно преименувал. Елизабет Стрийт, която сега, сто години по-късно, е главен търговски център на половин „Белгрейвия“, е започнала съществуването си като Елайза Стрийт — улица с лоша слава, където проститутките изкарвали по някоя монета от моряците на речните кораби. В малките задни улички се появили конюшни и жилищни помещения за конярите. Погрешно е да се мисли, че през седемдесетте години на миналия век в „Белгрейвия“ било по-тихо, отколкото сега. По цял ден и до късно през нощта чаткали и топуркали конски копита, а във въздуха се носела тежка миризма.

Няма никакво основание да се мисли, че Къбит или който и да е друг не е държал особено на архитектурното оформление. Площад „Белгрейв“ бил образец на елегантно градско строителство и създавал впечатлението, което създава днес, един век по-късно, че е дело на въображението на един-единствен архитект. Но не е така. Той е дело най-малко на четирима архитекти. Но за поколенията си остава една от най-големите сполуки на Къбит. Къбит и съдружниците му строели в благопристойния, непретенциозен местен стил. Създаденото от тях устояло на времето. Целта била да се постигне еднообразие. Хиляди къщи, без много декорации, почти всички сияещи от белота до втория етаж.

На площад „Ейлстоун“ обаче, който в това отношение не правеше изключение, беше постигнато разнообразие с най-прости средства. Стилът на сградите беше предопределен от самото начало; както и височината — четири етажа плюс приземен етаж за най-високите сгради; както и фасадите, с изключение на тези на ъгловите къщи; както и цветовете, където се наблюдаваше скромен избор между гипсова мазилка върху тухлена или каменна основа или неизмазани тухли и камък. Съвсем просто, но хората могат да направят много, и то със скромни средства. Могат да използуват хармонията на еднообразието. И тук бяха постигнали точно това.

Докато вървеше към къщата с номер седемдесет и две, която приличаше на неговата собствена и бе разположена на същата страна на площада, Хъмфри Лий не забеляза нито една от тези незначителни вариации във фасадите на сградите. Това беше напълно естествено. Никой местен човек не ги забелязваше. Хъмфри бе свикнал с тях. Все пак контрастите не бяха чак толкова потресаващи, както първото впечатление от Големия Каньон. При друг случай, когато нямаше какво да го тревожи, той може би щеше да си каже, че това място е удобно и спокойно кътче за живеене, при това кътче за привилегировани. Вероятно нямаше да си даде сметка колко се радва, че все пак може да живее тук.

Отдаден на мрачни мисли, Хъмфри не бе забелязал особеностите на архитектурата наоколо, но разсеяното му внимание бе доловило нещо друго. По стълбите на две от къщите слизаха младежи и девойки, на вид студенти. Най-вероятно приземните етажи се даваха под наем. Състояха се от три-четири стаи, използувани едно време за кухни и за жилища на прислугата. Но сега в Лондон беше трудно да се намери домашна прислуга. Някои от обитателите на Площада бяха толкова богати, че можеха да купят, каквото си поискат. Обикновено те наемаха някоя съпружеска двойка — филипинци или испанци, които живееха в дома им. Малцина, сред които се числеше и Хъмфри Лий, имаха такъв късмет. Неговата икономка се беше грижила за майка му, а сега се нуждаеше от подслон. Много други се задоволяваха с приходящи прислужници, а някои нямаха и такива. Дори лейди Ашбрук, старата дама, която беше помолила Лий да я посети, имаше само една португалка — наричаха я „приходяща помощничка“; тя идваше сутрин пет пъти седмично.

Както повечето къщи в „Белгрейвия“, домът на лейди Ашбрук отвън изглеждаше по-тесен, отколкото беше в действителност. Освен приземен етаж той имаше и десет стаи, нещо обичайно за сградите в района. Лейди Ашбрук отдавна бе прехвърлила осемдесетте. Някои хора се чудеха как се справя сама. Според клюките лейди Ашбрук имаше неограничени възможности да си угажда във всичко. Но тя цял живот е била обект на клюки. Една от малцината избраници, които благодарение на хорските приказки придобиват все по-голямо величие и с възрастта величието им расте. Смяташе се, че живее съвсем скромно, но обсипва с подаръци, роднини и благотворителни организации.

Тъй като домашни прислужници не се намираха, не беше за учудване, че собствениците на къщите даваха под наем приземните етажи, за да припечелят нещо по честен начин. Макар да не беше чак толкова честен този начин. Без съмнение това бе нарушение на закона. Хъмфри Лий не познаваше много от съседите си, но имаше точна представа при какви условия са наели къщите си и каква е стойността на имуществото им. Всички къщи бяха купени с дългосрочни заеми. Макар да бе израснал в дразнеща близост със заможни хора, той самият никога не бе разполагал с много средства. След войната се бе оженил за втората си съпруга, която бе умряла само две години преди събитията, станали през юли 1976 година. Бяха живели единствено с неговата заплата. Но ако човек е израснал сред заможни хора, както би побързал да каже той, понякога се случва да му падне нещо: падна му под формата на наследство. С парите от него и със заем, който трябваше да изплатят в срок от четиридесет години, те купиха къщата на площад „Ейлстоун“. Тя им струваше 15 000 лири. По-късно Хъмфри Лий прецени, че това е единствената му успешна финансова сделка в живота. След двадесет години същата къща щеше да струва пет пъти повече.

Като наближи номер седемдесет и две, той ускори крачка, сякаш най-сетне нещо го подтикна да осъществи посещението. Натисна звънеца; чу как звънът отекна някъде далеч в къщата и му се стори, че чака дълго време. После — бавни стъпки, стъпки на жена по каменния под. Вратата се отвори. Той не можа да види нищо, защото коридорът беше тъмен, но чу познат глас.

— О, Хъмфри — каза лейди Ашбрук, — колко е хубаво, че дойдохте.

Гласът й не се бе променил с годините. Звучеше едновременно плътно и малко задавено. В миналото Хъмфри бе чувал и други жени от висшето общество да говорят по този особен начин, но сега вече това не беше на мода и никой от по-младите не издаваше такива звуци.

Хъмфри чу собствения си глас, който прозвуча по-безцеремонно и по-бодро, отколкото би искал, защото се чувствуваше доста неловко.

— Значи Мария (прислужницата португалка) не е тук, така ли? Вижте какво, някой трябва да живее с вас.

— Защо да трябва? — попита тя.

Хъмфри повтори думите си, но тя го прекъсна:

— Елате горе.

В тези къщи повечето хора живееха като предшествениците си — на първия етаж беше трапезарията, а на втория — гостната. Хъмфри последва лейди Ашбрук по стълбите, мина край банята, изкачи още шест стъпала и продължи по коридора. Тя вървеше бавно, по едно време спря да си почине, но държеше гърба си изправен — като войник на пост. Гостната се простираше по цялата дължина на къщата, предните прозорци гледаха към Площада, а задните — към един ъгъл на градината. Всички къщи на Площада и почти всички в района имаха по една символична градинка отзад — нали бяха английски къщи.

Първоначално гостната трябва да е била разделена на две с междинна стена. Сега бе дълга близо петнадесет метра, но въпреки това изглеждаше претрупана с вещи. При предишни посещения, когато биваше по-разсеян, Хъмфри си мислеше, че лейди Ашбрук е събрала тук отломките на един цял живот. Маси, етажерки, високи скринове, бюра, някои стари, други с вид на миналогодишни подаръци; имаше дори и аналой, макар че тя посещаваше най-евангелистката от всички англикански църкви наблизо. На мястото на някогашната камина се намираше кутия с инструменти, сред които се подаваше един чук — доказателство, че тя сама си поправя някои неща.

Нищо не издаваше художествения й вкус, ако изобщо имаше такъв. Вярно е, че на стените висяха две хубави картини, едната от Буден, другата от Вламинк, но бяха безвкусно закачени, редом с някакви нелепи пейзажи. Имаше и един академичен портрет на втория й съпруг Ашбрук, който според прекалено добронамерени клюкари бил голямата любов в живота й и след чиято смърт тя не могла да се съвземе (както твърдят по-малко благонамерените люде, той умрял внезапно на бюрото си в Уайтхол — най-подходящата кончина за един министър). Не се виждаше портрет на първия й съпруг, който е бил маркиз и истински аристократ. Имаше неин портрет от Сарджънт, рисуван, когато е била около двадесетгодишна, малко след като се омъжила за първи път — разкрасен, романтичен образ на млада жена, волева, елегантна, красива, уверена в щастието си.

Тази вечер, шестдесет години по-късно, Хъмфри стоеше в нейната гостна и си мислеше, че е нужно въображение, и то романтично въображение, за да си представи човек, че лицето й е било толкова нежно и гальовно усмихнато, каквото бе на портрета. Там ръцете й бяха тънки, но закръглени. Сега от тях бяха останали само кожа и кости. Но малката хамитска глава с правилна форма на черепа напомняше за днешната глава, която стоеше като изваяна под разделената на път коса. Пламтящите кафяви очи, хлътнали дълбоко в черепа, не се бяха променили, макар че сега, когато плътта се бе стопила, те гледаха по-втренчено. Лейди Ашбрук беше известна с това, че от време на време публично е поучавала красиви жени, нажалени, че възрастта си казва думата — красиви жени, по-млади от нея с половин век. Отправяла към тях енергичния призив: Красавицата си остава винаги красавица. Както твърдяха по-безпристрастните й слушатели, от това следвало, че тя изхожда от собствен опит. А била ли е тя някога красавица? Не, поне според естетическите разбирания на седемдесетте години, а някои дори твърдяха, че никога не е била красива. Но бе имала самочувствието на красавица, а това осигурява девет десети от красотата.

— Налейте си нещо за пиене — каза тя на Хъмфри, след като седна. — Каквото искате.

Хъмфри си наля, и то доста силно питие. Той не вярваше на всички легенди за лейди Ашбрук и особено на онези, свързани с причините за скромното й съществуване. Тъй като я познаваше отдавна, смяташе, че тя е, най-меко казано, пестелива. Не очакваше да му предложат второ питие тази вечер.

Тя седеше все така изправена в едно кресло върху килима пред неизползуваната камина. Той се разположи в друго кресло срещу нея и започна да й казва онова, което твърдо бе решил да каже.

— Не бива да живеете тук сама. Нали знаете това, Мадж? Трябва да има човек при вас.

Мадж беше най-неподходящото име за нея, но в ушите на поклонниците й то звучеше величествено.

— Защо?

— Не бива да живеете сама.

— Това няма значение. — Гласът й изобщо не трепна.

— Трябва да се вслушате в здравия разум. — Знаеше, че е безполезно да я увещава или плаши — и други хора се бяха убедили в това, така че Хъмфри се отпусна и се отказа от енергичния тон. Попита я може ли да й помогне с нещо.

— С нищо — отговори тя и отсечено повтори колко било хубаво, че е дошъл да я види, но го каза така, сякаш го е поканила в момент на слабост.

— Как се чувствувате?

— Тези отвратителни изследвания ме умориха. — И като смени неочаквано темата, тя попита: — А вие как сте, мили мой?

— О, добре съм. — Хъмфри не искаше тя да отклонява разговора и продължи: — Сигурно резултати още няма.

— Не ви ли казах, че няма? — гневно изскърца гласът й. — Обясниха ми, че другата седмица някои от тях ще бъдат готови. Предполагам, че ще ги съобщят на лекаря ми; в подобни случаи постъпват така. Нали познавате Ралф Периман? На него ще съобщят. Той не е лошо момче.

Въпросният доктор Периман имаше и други пациенти в района и беше познат на Хъмфри. В буквалния смисъл на думата той съвсем не беше „момче“, но лейди Ашбрук обичаше да нарича така всички, на които плащаше да й вършат разни услуги.

Понеже не знаеше какво друго да каже, Хъмфри попита за болницата, но тя саркастично се усмихна.

— Вижте какво, мили, всичко това е досадно — каза лейди Ашбрук. — За вас е досадно, за мен също. Няма за какво да говорим. А щом няма, по-добре нищо да не говорим. Нека приказваме за нещо друго.

Хъмфри не вярваше на някои от легендите, които се носеха за Мадж Ашбрук, но понякога се изненадваше, че в тези легенди има пропуски. Не помнеше някой от нейните почитатели да е казвал, че тя е изключително храбра жена, а тази легенда отговаряше напълно на истината. Безупречна храброст, каквато проявяваше и сега. Храброст във всяко едно отношение, дяволски безразсъдна храброст. През войната, вече на средна възраст, тя бе карала кола по време на бомбардировките и с хладнокръвната си смелост бе засрамвала войниците, които возеше. Лошото бе, че тази толкова непоколебима храброст не внасяше успокоение у хората, които като Хъмфри знаеха какво преживява сега лейди Ашбрук.

И така заговориха за друго. Дори и в най-благоприятни моменти Хъмфри не научаваше много от разговорите си с лейди Ашбрук, а тази вечер, макар че тя прояви такова мъжество, той не научи нищо! Обикновено тя имаше две теми за разговор. И в двата случая мнението й беше просто, остро и неизменно. Едната й тема беше лейбъристкото правителство и състоянието на нацията. По този въпрос само едно я озадачаваше. Без съмнение съсипваха страната. Но кои вършеха това — комунисти, мошеници или глупаци? Тя бе склонна да мисли, че има марксистка конспирация, подстрекавана от мошеници. Втората й тема за разговор бяха техните общи познати и по-специално младите жени. Тя отдавна не водеше активен светски живот, но следеше с изпепеляващ поглед съседите си и по-специално младите жени. Хъмфри знаеше, че на тази любима тема лейди Ашбрук може да бъде жлъчна и мрачно духовита, но сега тя просто надмина себе си. Не обичаше жените и смяташе, че винаги ги надценяват.

— Тази Кейт Лефрой — започна тя с нетърпящ възражение тон. — С тази нейна болница се опитва да прави добро. Сигурно се опитва да прави добро и на смахнатия си съпруг. Да правиш добро!

Мадж Ашбрук се интересуваше от постъпките на хората, но не бе чак толкова загрижена за чувствата им. Кейт Лефрой живееше от другата страна на Площада и към нея Хъмфри изпитваше симпатия, а понякога си въобразяваше, че изпитва и нещо повече. Лейди Ашбрук не осъждаше морала на тези „млади жени“ (в края на краищата те не бяха толкова млади). А и не вървеше да прекалява с тия приказки пред Хъмфри, който познаваше нейното минало. Възмущаваше се, че им липсва стил.

— Стил! Няма такова нещо — каза тя. — И няма да го има.

Но лейди Ашбрук познаваше едно изключение. Беше забелязала една жена със стил. Бе забелязала и младежа, който изглеждаше увлечен по нея.

— А виж, той е блестящ — каза старата дама. — Да се надяваме, че от това нищо няма да излезе. Такъв мъж не бива да се погубва.

Понякога, като преценяваше човешките взаимоотношения, лейди Ашбрук сякаш постановяваше, че никоя жена не е достойна за който и да е мъж, дори тя да притежава известен стил.

Когато заговори за един определен и особено тежък случай, гласът й зазвуча още по-сурово и повелително. Нейният внук Лузби се бил хванал с една „госпойца“ — така произнасяше тя тази овехтяла вече дума, — която живеела на площад „Итън“. Като сумтеше презрително, тя продължи да твърди, че тази госпойца е крайно неподходяща за Лузби. А той бил добро момче.

Лузби не беше нито презиме, нито кръщелно име, а титла, която се носеше по традиция, не по закон. Синът на лейди Ашбрук беше сега маркиз и това бе една от титлите на семейството. Като се придържаше към някогашните обичаи, старата дама продължаваше да нарича внука си с това име пред хората, все едно че сега беше краят на миналия век, когато се бе родила.

— Крайно неподходяща жена. Знае ли някой каква е?

В действителност лейди Ашбрук знаеше това много добре. Бащата на момичето живееше в разкош на площад „Итън“. Беше богат. Това би могло и да се премълчи, но той бе и лейбърист, и член на парламента, което особено влошаваше нещата. Разправяше се, че го готвели за правителствен пост, а това бе още по-лошо. Пък и клюкарските вестници подмятаха, че бил замесен във финансови машинации, а това беше най-лошото от всичко.

— Мошеник на дребно и нищо повече — заяви лейди Ашбрук, без да има каквото и да е доказателство и без да си дава сметка, че ако е мошеник, то едва ли ще е на дребно. — Госпойцата не е лоша на външност — продължи тя. — Бива я да се позабавляваш с нея и толкова.

След това странно обвинение лейди Ашбрук отправи поглед към Хъмфри и без да си поеме дъх, каза:

— Знаете ли… — Тя се поколеба, но не защото не й достигна въздух, и след малко продължи: — Знаете ли, винаги съм се страхувала от това.

Не бе загубила гордостта си, но Хъмфри разбра. За нея това беше почти признание. Не говореше за приключенията на внука си. Не се преструваше. Имаше предвид собственото си тяло. „Това“ означаваше рак. Но при цялата си смелост тя не можеше да произнесе думата.

— Знам — отговори Хъмфри и добави неубедително: — Но може и да не се окаже вярно.

— Може. Вие как мислите?

— Няма смисъл да ви успокоявам напразно — поклати той глава. — Не разбирам от тези неща. Ужасно е, но не ви остава нищо друго, освен да чакате. Ще ви съобщят резултатите другата седмица, нали така?

— Не искам да говорим повече за това. — Тя настръхна и продължи с рязък и нетърпелив глас: — Досадно е. Казах ви, че е досадно. — И обзета от гневно презрение, продължи да обсъжда достойнствата или по-точно липсата на достойнства у приятелката на Лузби.

Скоро Хъмфри прецени, че е изпълнил задължението си и може с чиста съвест да си тръгне. Нямаше да й стане приятно нито от окуражителни думи, нито от добри пожелания, затова й каза само, че скоро пак ще я посети.

На Площада бе все още горещо, но не така задушно. Хъмфри изпита малодушно облекчение и срам, че е на свеж въздух, далеч от чуждия страх и смелост.

II

На връщане към къщи Хъмфри усети уханието на цветята от дървените сандъчета по прозорците — тютюн, секирчета, шибои, — което го беше ободрявало в много летни вечери, а и сега също. Малко след като бе седнал в гостната си, звънецът иззвъня и той трябваше да слезе долу и да мине през коридора, както беше направила старата дама един час преди това. Младата двойка, която беше поздравил на Площада, чакаше пред вратата. Той ги преведе през една задна стая и оттам по няколко разклатени стъпала тримата се озоваха във вътрешната градинка.

Това беше същата онази двойка, за която лейди Ашбрук по изключение се бе изказала положително. Мъжът нямаше тридесет години, а жената беше малко по-възрастна от него. Бяха високи; той бе слаб и жилест като бегач на дълги разстояния. Нейното лице не се виждаше в полумрака на градината, а неговото беше издължено, интелигентно, с високи скули и устни, готови да се разтегнат в усмивка. Казваше се Пол Мейсън, тя — Силия Хоторн. Държаха се учтиво и в същото време непринудено, обръщаха се към Хъмфри на малко име, сякаш им беше връстник. Пол настоя да отиде в кухнята и да донесе таблата с напитките.

— Вие двамата по-добре да не рискувате с чашите по тези стъпала — каза той. — Макар че рискованите стъпала понякога се оказват и полезни, нали, Хъмфри?

Хъмфри се засмя. Беше започнал да свиква с начина, по който Пол говореше, и смяташе, че долавя скрития в думите му смисъл. Със Силия се бе запознал случайно и докато Пол го нямаше, започна да я изучава. Доколкото можеше да я види в полумрака на градината, тя беше красива, без това да бие на очи; имаше хубава кожа и ясни очи. Попиташе ли я нещо, тя помълчаваше, а след това отговаряше, без да се колебае. Гласът й беше тъничък и нежен, сякаш идещ отдалеч. Но веднъж, след като я попита нещо съвсем невинно, тя най-неочаквано и смущаващо се засмя с пълно гърло.

Беше облечена със семпла бяла лятна рокля. На Хъмфри му се струваше все по-необяснимо защо лейди Ашбрук беше постановила едва ли не със закон, че Силия има стил. Лейди Ашбрук често издаваше присъдите си, като се ръководеше от класовата принадлежност, но в случая това не играеше роля. Силия не беше чак толкова издигната, че да влезе в тази категория. Хъмфри си припомни какво бе чул от Пол: Силия беше дъщеря на свещеник, обикновен човек от средната класа, по-малко привилегирован от самия Пол, чийто баща беше извънредно преуспяващ и извънредно красноречив адвокат.

Пол се завърна, постави таблата върху желязната масичка, около която бяха седнали, и наля чашите — джин за Силия, а за Хъмфри и за себе си — уиски. В градината беше тихо; дългият летен ден най-сетне си отиваше. Над покривите, на изток към Уестминстър и реката, луната бе изгряла и блестеше като сребро на потъмнялото небе. В дъното като призраци се белееха рози. Бяха съвсем близо, тъй като градината беше много малка — четиринадесет на четири и половина метра. Понеже парцелите бяха строго очертани, тя имаше същите размери като градините, които се виждаха от задните прозорци на лейди Ашбрук. Но за хората тук тези градини бяха едно удобство, те намираха сигурно убежище от шума и врявата на големия град. Хъмфри, който не разбираше от градинарство, обичаше да казва, че да имаш рози е цяло щастие, защото растат навсякъде и цъфтят няколко пъти в годината.

Тази вечер обаче, след като изпи една чаша и помоли Пол за втора, Хъмфри се оттегли от разговора. Гостите весело приказваха, но по едно време Пол погледна Хъмфри, който седеше безмълвен.

— Случило ли се е нещо? — тихо попита Пол.

— Отивах да видя лейди Ашбрук, когато ви срещнах.

— Как е тя? Да не би да има нещо лошо?

— Изглежда, че според нея има. — Когато беше с Пол, Хъмфри неволно възприемаше неговия полусаркастичен тон; но младежът бе достатъчно интелигентен, за да не приеме този отговор, а и за Хъмфри беше облекчение да обясни думите си.

— Господи! — възкликна Пол и лицето му помръкна. — Можем ли да направим нещо?

— Какво имате предвид?

— Има ли смисъл да я посетим?

— Кой знае какво има смисъл? — отвърна Хъмфри и добави: — Може да опитате.

— Все пак тя е над осемдесет години. Това е хубава възраст — намеси се Силия с тихия си, сякаш идещ отдалече глас.

— Родена е в 1894 година. — Пол имаше памет на електронна машина.

— Сигурно се е появила за първи път в обществото преди Първата световна война — продължи да разсъждава Силия.

— Да не мислите, че за нея това е някакво утешение?

Хладният тон на Силия подразни Хъмфри и затова думите му прозвучаха по-рязко.

Силия продължи да говори, сякаш на себе си:

— Не е приятно да умреш от такава смърт.

Сега Пол взе думата и възприе неутрална позиция.

— Лейди Ашбрук минава за историческа фигура.

— За вас тя е може би точно такава — усмихна се леко Хъмфри.

— Хайде, хайде. Хората сигурно говорят за нея, откакто вие се помните.

И този път Хъмфри се поддаде и отговори в неговия стил:

— Тук сте прав. От време на време името й се споменаваше.

— Много мъже ли са се въртели около нея? — Сега вече Силия не говореше отвлечено.

— А вие какво сте чували?

— Е, така или иначе, тя принадлежи на историята, нали?

— Както знаете, историята може да греши понякога.

— Но мъже е имало, нали?

— Разбира се.

— Нали не сте служебно лице, не се притеснявайте от нас — каза Пол и го погледна приятелски. — И бездруго нямате вече служебни тайни.

— Хайде, моля ви — приятелски го подкани и Силия.

— Добре, но не приемайте всичко за чиста монета… — отговори Хъмфри. — Аз не знам кой знае колко, а и това, което знам, не е доказано. Едно обаче е сигурно — напуснала е първия си съпруг, зарязала го, както сама се изразява, две години след сватбата. Има един син. Тогава е била още момиче. Но въпреки младостта си разбрала, че с Макс не може да се живее — това ми го е казвала самата тя. Мразела го. Макс бил долна твар. Понякога Мадж обича да се изразява простичко, но красноречиво.

Малко преди Хъмфри да изрече тези думи, Силия избухна в неудържим, сладостен смях.

— А сина? — попита Пол.

— И него мразеше. И продължава да го мрази. А той е единственото й дете.

— Все едно че става дума за кралска династия. За хора като нас това звучи много жестоко. — Пол се наклони към Силия и после се извини на Хъмфри, че го е прекъснал.

— Това е всичко, което знам от самата Мадж. Известно е, че много скоро след като Макс се развел с нея, тя се омъжила повторно. За Ашбрук. Може би сте чули хората да разправят, че бракът им бил идилия. Един от онези щастливи бракове, от двадесетте години. Разправят, че двамата били създадени един за друг. И че тя била покрусена след неговата смърт. Аз може и да съм много подозрителен, но имам известни съмнения. Знам със сигурност още едно нещо. Научих го случайно. Докато обществото се възхищаваше от идеалния брак, тя е имала връзка, и то доста продължителна, с Хал Хилмортън. И добре прикрита, като всички похождения на този стар мошеник. Вие сигурно не го познавате. Той умря не много отдавна. С него щеше да ви бъде забавно. А и щяхте да му се харесате — каза Хъмфри на Силия, като по този начин й направи комплимент, който може би беше заслужен.

Стана им приятно да седят в полумрака и да си разказват истории за лейди Ашбрук от времето, когато тя е била в разцвета на силите си. Страховете за неизлечимата болест се разсеяха. Приятните емоции надделяха у тримата, макар че обикновено Хъмфри и Пол малко по-трудничко се поддаваха на такива промени.

А как е живяла Мадж след смъртта на втория си съпруг? О, имала е и други любовници, чак до преклонна възраст. Хъмфри поне бе чувал да се разправят легенди, и то не за мимолетни увлечения, а за две или три връзки, които според категоричните и противоречиви мнения на разни авторитети били голямата й любов. Този израз, обясни Хъмфри, често се използувал по адрес на лейди Ашбрук, но сега едва ли някой би го употребил.

В мрака започнаха да се оформят и техните собствени признания — не точно признания, а нещо като неизказани желания. Пол не беше женен, но Силия бе имала съпруг и по силата на закона все още беше омъжена.

— Той ме остави. Преди две години — каза тя.

— По взаимно съгласие ли? — попита Хъмфри.

— Не, той ме остави — ясно и твърдо повтори тя. — Аз не го зарязах, както е направила лейди Ашбрук. Но може би щеше да ми се отрази по-добре, ако го бях напуснала. Впрочем той не беше долна твар. А може би аз съм такава — добави тя.

Хъмфри й каза, че неговият първи брак бил катастрофа. Деца ли? Две от втората съпруга: син — лекар в мисионерска болница, и дъщеря, която е социален работник.

А тя има ли деца? Едно дете, син, също като лейди Ашбрук, отговори тя. Всъщност трябва скоро да се прибере у дома. Той е на шест години, но когато й се наложи да излезе, има кой да стои при него.

Хъмфри застана на входа и ги проследи, докато се отдалечаваха към къщата на Пол, хванати за ръка, както бяха вървели няколко часа по-рано същата тази вечер. Под високата улична лампа те си размениха дълга и опитна целувка и Силия потегли с колата си. Преди да чуе тези подробности от живота й, Хъмфри бе предположил, че тя ще преспи у Пол. Но сега имаше основание да мисли, че преди да дойдат при него, те са прекарали заедно няколко любовни часа. И двамата излъчваха доволство от наскоро удовлетворено любовно желание. Би могло да се предположи, че тяхното запознанство е започнало в леглото, без предварително приятелство или старомодно ухажване, поради което сега двамата се откриваха и изучаваха взаимно. И му сте струваше, че характерите им вече са се сблъскали.

На Хъмфри му се искаше Пол да се върне. Щеше да му е приятно да продължат разговора. Но сега се върна сам в градината. Истината не бе особено приятна, но Хъмфри си признаваше, че изпитва известна завист към Пол. Не заради Силия, съвсем не. Не завиждаше на Пол и заради младостта му или поне не му завиждаше много. Хубаво беше, че и двамата се стараеха Хъмфри да не се чувствува стар; но дори да не бяха проявили такава тактичност, той пак нямаше да им завижда за младостта.

Във всеки миг от съществуването си шестдесетгодишните се чувствуват също като младите, макар че в хронологическо отношение има разлика от тридесет години. Със съзнателно усилие на волята Хъмфри си даваше сметка, че по силата на същата хронология в най-добрия случай ще живее още двадесет години. Но това звучеше странно и нереално. И доколкото беше наблюдавал други свои връстници, всички изпитваха същото, стига да бяха в добро здраве. В това отношение човешката природа е милостива. Всички, включително и младите, живеят със съзнанието, че смъртта е неизбежна, но никой не вярва в това.

За миг Хъмфри си помисли за лейди Ашбрук. И тя може би се е чувствувала така преди няколко месеца.

А дали вече у нея не се възвръща същото чувство с всяка измината минута?

Неволно и без всякаква причина Хъмфри се замисли за себе си. Ако го бяха помолили да обясни защо завижда на Пол, щеше да се позатрудни. Не заради ума му; лейди Ашбрук беше обявила, че е блестящ, използувайки още една остаряла дума, която Хъмфри беше чувал преди години от разни дами — откривателки на таланти, събрали се около изискано подредени маси за вечеря. Самият Пол не би приел такава похвала. О, да, той имаше безупречна академична кариера и беше „пробил“, както сега се изразяваха. Това не е трудно, ако човек има задоволителни интелектуални възможности и е работоспособен. Да, той беше много добър икономист, по международните въпроси знаеше повече от някои други и заслужаваше парите, които му плащаха в търговската банка.

Но странното е, припомни си Хъмфри, че Пол е скромен по природа. Много по-скромен от повечето преуспяващи хора, които Хъмфри познаваше, а това можеше да се окаже негов недостатък. Хъмфри никога не го бе хващал да хитрува, а в бъдеще това също можеше да се окаже негов недостатък. Подозираше как дълбоко в себе си Пол е убеден, че притежава някакво качество, което другите нямат. Хъмфри вярваше в това, макар че двамата може би щяха да са на различно мнение точно кое е въпросното качество.

Хъмфри беше убеден, че младият човек е пламенна натура. Зад точния уравновесен ум, зад ироничния хумор, зад добротата, която безкористно проявяваше, се криеше нещо напористо и необуздано. Трудностите сигурно го привличаха. Сигурно щеше да се бори за високи, но достойни цели, не за такива, които носят само пари или обикновени придобивки. Може би щеше да се провали; в неговия свят това беше много вероятно. Но пламенната му природа щеше да го подтикне към действия. Хъмфри знаеше от опит, че такъв плам се среща много рядко.

Ето защо проявяваше интерес и неволно завиждаше. Като повечето хора, самият той не притежаваше подобни качества. Сега, докато седеше в градината и в съзнанието му проблясваха мигове от миналото, надежди или очаквания за бъдещето (защото скритият у всеки човек фантазьор тайно крои планове и затъва до гуша в тях, но не умира нито във възрастта на Хъмфри, нито в коя да е друга възраст), той не съчиняваше собствената си биография. Никой не може да направи такова нещо. А когато човек се опита, както става често, то е, за да бъде прекалено придирчив към себе си, да се оправдае или да си намери извинение, понякога и да поеме твърде голяма вина, но никога заради голата и обективна истина.

Всъщност, както можеше да се види от връзките му с лейди Ашбрук, Хъмфри не беше чужд на нейния свят. Те бяха втори братовчеди. Семейството му принадлежеше към обеднялата аристокрация, а той бе по-малкият син. Беше получил образованието, което му се полагаше, и без да се проявява кой знае колко, се бе справил добре. За разлика от Пол, когото лейди Ашбрук бе нарекла блестящ, Хъмфри минаваше за умен. Но може би за нещастие, както си мислеше той по-късно, все пак имаше малък собствен доход и след като на двадесет и една години завърши Кеймбридж, този доход му осигури двеста и петдесет лири годишно. През 30-те години с такива средства можеше да се пътува. Той обиколи Европа, понаучи езици, за които имаше дарба, изтерза се от любов към една жена, която не го обичаше, и с отчаяна настойчивост се ожени за нея.

Винаги съм водил безименен живот, обичаше да казва той, когато обясняваше колко обикновен човек е бил; в такива случаи бе самата скромност в сравнение с Пол, но все пак не бе чак толкова скромен, че да не преувеличава мрачните страни в мрака на живота си. Войната го бе спасила от нещастния брак. Беше служил в полк за привилегировани, в който, както сам пророчески изтъкваше, бе попаднал благодарение на връзките си. Според собствената си преценка не беше нито добър, нито много лош офицер. По-късно го прехвърлиха към военното разузнаване, където знанието на чужди езици се оказа полезно. Но тъй като дълбоко в себе си бе суетен, смяташе, че в сравнение с всички онези глупаци, които си мислят, че знаят много за хората, той не е чак такъв глупак.

Една служба водеше към друга. Когато войната свърши, Хъмфри реши да се ожени отново. Беше загубил нищожния си доход. Трябваше да печели пари. Извикаха го с комична тайнственост и му предложиха да работи в службите за сигурност. И по този въпрос той обичаше да казва, че всичко се дължи на връзките му. Намираше се, общо взето, в окаяно състояние, но въпреки това принадлежеше към уважаваната висша класа. В биографията му нямаше черни петна. Никакви явни сексуални отклонения (макар че след години Хъмфри обичаше да разказва пред някои самодоволни люде, че несравнимият с никого, неоценим ас на английското разузнаване и заслужаващ пълно доверие Уинстън Чърчил, е изпитвал трагична слабост към малки момченца). Хъмфри попадаше в графата на хората, за които се предполага, че могат да пазят тайни и че няма да предадат родината си. Но колкото и да бе странно, както обичаше да изтъква Хъмфри, в общи линии това му беше от полза.

Малко бяха хората, които познаваха историята на службите за сигурност; малко бяха и онези, които можеха да научат нещо. Хъмфри все още имаше достъп до службата си. Според него там ставаха по-малко предателства, отколкото на други подобни места, за които получаваше сведения.

Във всеки случай той не се бе колебал дълго, преди да приеме предложението. То не поставяше пред него етични проблеми. В политическо отношение, доколкото изобщо се интересуваше от политика, той имаше неизяснени либерални възгледи. Но това съвсем не му пречеше да смята, че обществото трябва само да се грижи за себе си. Всяко жизнено общество прави това и ако не го прави, няма да живее дълго. Имаше и още нещо, при това не маловажно: и двамата с бъдещата му съпруга искаха той да си намери работа. И ето че му предложиха.

Така почти тридесет години той беше вършил тази работа. А това означаваше, че бе станал още по-безименен. Хората се чудеха от какво си изкарва прехраната. Някои се досещаха. Други, като лейди Ашбрук, които имаха приятели в правителствените среди, знаеха как стоят нещата. Лейди Ашбрук никога не му бе задавала директни въпроси. Тя проявяваше безочлив интерес към сърдечни, любовни и финансови афери, но неговата служба предизвикваше у нея някакво смесено чувство на патриотизъм и суеверно уважение. Всичко, свързано с военното разузнаване, в това число и неговата работа, беше свещено. Дори и сега, когато й бе казал, че се е отдал на писане, тя не го питаше какво пише; предполагаше, че това е държавна тайна. В действителност не ставаше дума за нищо неприкосновено, а за биографията на един от предшествениците на Хъмфри отпреди 1914 година, който също не се бе издигнал до върховете на службата, но бе оставил скромните следи на своето присъствие. Вероятно секретариатът на министерството нямаше да разреши на Хъмфри да публикува писанието си, тъй като дори за събития от миналото столетие се говореше все още само в тесен кръг, сякаш ставаше дума за изключително мръсни вицове, за които широката публика все още не бе дорасла. Така че книгата на Хъмфри вероятно щеше да остане само в ръкопис, но, както казваше той пред близките си, това щяло да бъде един подходящ край на една безименна кариера.

Ако притежаваше темперамента на Пол, той нямаше да се задоволи с такава безименна кариера и да се чувствува не само доволен, но и напълно спокоен. Сега всичко това беше свършено, но понякога, неочаквано му ставаше мъчно за работата, както освободеният затворник тъгува за затвора или както се тъгува по несподелена любов. Нямаше ги вече служебните задължения, заради които с нетърпение да очаква утрешния ден. Тази вечер в градината му се искаше с нетърпение да очаква нещо от утрешния ден. Но макар че може би нямаше да си признае, надеждите и мечтите не го напускаха. Ако някой достатъчно близък го заговореше по този въпрос, Хъмфри щеше да сподели, че все още не се е предал.

III

От години наред всеки следобед лейди Ашбрук се разхождаше в градината на Площада. Тя не желаеше да се откаже от този навик и в сряда, един ден след разговора с Хъмфри, хората можеха да я видят как изправена бавно крачи по пътеката между дърветата. Над главата си държеше слънчобран, но не й стигнаха силите и скоро го спали. Небето беше безоблачно, слънцето печеше, жегата не намаляваше.

Освен лейди Ашбрук в градината нямаше никой друг. Обикновено тук беше безлюдно, тъй като градината бе частна собственост и ключове от нея имаха само стопаните й. Площадът тънеше в тишина като изоставено село. Пред някои къщи стояха паркирани коли, но и те бяха безмълвни, по-тихи от конете и от децата, съставлявали някога част от местното население. Сега такива обитатели нямаше. Тук не живееха семейства с малки деца и повечето жени от квартала ходеха на работа. Това означаваше, че в часовете между закуска и вечеря никой няма да посети лейди Ашбрук, макар че сутринта Пол и Силия се бяха отбили при нея, а също и Кейт Лефрой, която бе чула новината от Хъмфри.

Хъмфри, един от малкото свободни хора през деня, наблюдаваше от прозореца на гостната си как лейди Ашбрук се разхожда и неохотно реши, че е редно да й се обади. Тя не го задържа дълго. Беше надменно учтива и говореше само за времето и цветята в градинските лехи. Присъствието му не беше желано, тъй като той бе чул нейната изповед, направена неволно. Тя се държеше хладно, защото за момент бе проявила слабост пред него.

Забележителна твърдост, помисли си Хъмфри, като излизаше от градината. Храбростта се проявява по различен начин. Беше срещал войници, смели като лейди Ашбрук, които за разлика от нея поставяха хората в неудобно положение, като правеха преувеличени признания за собствената си страхливост.

Хъмфри бе заварил лейди Ашбрук, седнала на една пейка. След като изпълни следобедния си ритуал, тя се върна вкъщи. Около час по-късно той забеляза, че по Площада, откъм дома й, върви нейният лекар. Хъмфри излезе на улицата и го пресрещна.

Това беше Ралф Периман, за когото лейди Ашбрук бе казала, че не е „лошо момче“. Както и предишната вечер, Хъмфри смяташе, че Периман е „момче“ единствено в смисъла, който лейди Ашбрук влага в тази дума. Той беше значително по-висок и по-едър от Хъмфри. Мъж хубавец или най-малкото със забележителна външност, с много светли, прозрачносини очи, като на скандинавец. Хлътнали, от нищо незасенчвани, те изглеждаха някак беззащитни. Хъмфри беше чувал, че Периман е добър лекар и че има частна практика в района. Не го виждаше често, но понякога му се искаше да го опознае по-добре.

— Може ли да ми отделите една минута? — попита Хъмфри.

Периман изглеждаше едновременно твърде благосклонен и твърде уклончив. Не, в момента не му предстояли посещения при други пациенти. Не, но го чакала много работа тази вечер. Да, току-що бил при старата дама, каза той за лейди Ашбрук, като че ли това беше някакъв прякор.

— Кажете ми онова, което имате право да ми кажете.

— Нали знаете, полковник, няма много за казване.

Макар че не беше военен по професия, Хъмфри имаше чин полковник. Не беше в стила му сам да се нарича полковник, нито да иска от другите да се обръщат така към него. И сега веднага пресече Периман, но приятелски, тъй като не искаше да го отблъсне. Предложи му да седнат в градината на Площада и тръгна напред.

— Какво мислите за нея? — попита Хъмфри и преди да изрече думите, осъзна, че е прекалено прям. Като всички хора, свикнали все нещо да прикриват, той действуваше открито, щом му се представеше възможност за това. Понякога в такива случаи изглеждаше недосетлив и груб, какъвто в действителност не беше. На Периман въпросът не му допадна и го настрои подозрително.

— О, аз я лекувам от доста време, нали знаете.

— Да, знам. Тя често говори за вас. — Хъмфри искаше да го успокои. — Аз съм й далечен роднина. Но едва ли е споменавала за мен.

Лекарят се усмихна снизходително.

— О, аз трябваше да науча имената на някои хора, с които да се свържа в случай, че се наложи. Винаги взимам такива предпазни мерки с възрастни пациенти. Разбира се, това са чисто професионални мерки.

— Разбира се. Вижте какво, докторе, аз съм последният човек, който би ви накарал да нарушите професионалната етика. Ако не можете да отговорите, забравете въпроса ми. Но просто ще ми олекне малко. Можете ли да ми кажете какво я очаква?

Прозрачните очи гледаха Хъмфри така, сякаш беше празно пространство.

— Не мога да ви кажа кой знае какво. Никой не знае. И не може да знае, докато не видим изследванията.

— Значи не е ясно какво може да се случи?

— Понякога човек познава по интуиция. Може би и вие имате предчувствия.

— Но дали моята интуиция ми казва същото? — Хъмфри не постигаше нищо с това словесно жонглиране.

— Зависи дали и двамата гледаме на нещата откъм по-благоприятната им страна. Не знам оптимист ли сте или не.

Хъмфри опипваше почвата и търсеше да се хване за нещо друго.

— Тя е преживяла много. Не знам дали това има някакво значение.

— Напълно съм съгласен с вас. — Сега доктор Периман заговори оживено; можеше да заобиколи темата за лейди Ашбрук. — Лошото е, че знаем много малко за влиянието на духа върху тялото. Просто е срамно колко малко знаем; все ми се иска да поработя върху този проблем. Но е трудно. Наистина не знаем къде е границата между духа и тялото, ако такава граница изобщо съществува. — Въодушевен, красноречив, ентусиазиран, Периман продължи да разсъждава върху връзката между духа и тялото. Беше интелигентен човек, начетен и мислещ. На друго място и в друг момент Хъмфри би проявил интерес; но сега разговорът се отклоняваше от темата. А той искаше да разбера нещо друго. И затова каза:

— Е, ако се случи най-лошото…

— Да?

Хъмфри се улови, че повтаря като ехо онова, което Силия беше казала предишната вечер.

— Ако се окаже най-лошото, смъртта ще бъде много неприятна.

— Има много неприятни пътища към смъртта, мистър Лий — заяви доктор Периман.

— Наблюдавал съм някои от тях, но аз самият се надявам на по-лека смърт. Трябва да призная, че ще очаквам от моя лекар да улесни пътя ми към смъртта.

— Така ли? — Периман втренчи поглед в него. И след като помълча малко, продължи: — Знаете ли, не сте първият пациент, който заявява това.

— И, както разбирам, ние не сте първият лекар, който чува това.

Периман не отговори.

Разговорът се оказа интересен, но когато се върна в гостната си, Хъмфри беше убеден, че не се е справил добре. Периман бе чувствителен, да не кажем докачлив: по-лесно щеше да бъде да го поласкае. Той сигурно предусещаше нещо, а може би знаеше първите резултати от изследванията.

Хъмфри не можеше да си намери място. По телефона се обади една приятелка на лейди Ашбрук, после Кейт Лефрой. Новината за лейди Ашбрук и нетърпението, породено от липсата на допълнителни сведения, се разпространяваха сред познатите на старата дама. Въпреки гордостта си, тя, изглежда, съвсем открито бе разказала за изследванията и за присъдата, която очакваше.

Някои от познатите й бяха загрижени. Но и възбудени. Чуждите нещастия повишават емоционалната температура, но има хора, добри и честни като Кейт и младия Пол, на които им е трудно да признаят откровено този факт от живота. В тези жарки летни дни сред познатите на лейди Ашбрук откровеността сякаш липсваше, но не и възбудата. Хъмфри беше човек безпристрастен. Бе способен да каже, че чуждите злощастия се преживяват изключително лесно, стига да не засягат хора, свързани с плътска любов, със съпружески и родителски връзки. Но и той дори избягваше да мисли това.

Кейт Лефрой беше поканила Хъмфри да се отбие при нея. Той се зарадва на поканата. Кейт му харесваше. По този въпрос лесно можеше да бъде откровен. Ако тя бе свободна, Хъмфри щеше да се ожени за нея; но тъй като положението не бе такова, той търпеливо се надяваше, че един ден тя ще стане свободна.

Като прекоси Площада и влезе в нейната гостна (тук първоначалното разпределение беше запазено: имаше две възмалки всекидневни, разделени с летящи врати), той се сблъска с друго злощастие, което предизвикваше вълнение сред техните приятели, но не подтикваше към откровеност. Злощастието не се отнасяше до Кейт, която изглеждаше добре, въпреки че чакаше с благодарност някой да й се притече на помощ. По всичко личеше, че се бе опитвала да утеши едно момиче, седнало на канапето. Същото момиче, за което лейди Ашбрук презрително бе казала, че е крайно неподходяща за внука й, че я бива само да се позабавлява с нея човек. Тази вечер тя не изглеждаше годна дори за такова нещо. Лейди Ашбрук бе признала, че момичето притежава известна хубост, но тази вечер лицето й беше толкова подпухнало и посиняло от плач, че на Хъмфри, който я познаваше съвсем малко, тя се стори грозна. Беше дъщеря на Том Търкил, член на парламента и бизнесмен. Доколкото Хъмфри можеше да схване, този факт също бе причина за сълзите. Модното в момента вестниче „Частен детектив“ бе избълвало през седмицата поредната си полуприкрита атака. Последва го един от уважаваните ежедневници, който съобщи за слуха, че членовете на опозицията настоявали да се разследва една от сделките на Търкил. Така се случи, че нямаше други особени новини, като изключим спадането на курса на лирата на фондовата борса. По този начин дейността на Том Търкил и необичайно горещото време станаха обект на вниманието на някои журналисти.

Момичето, което се казваше Сузан, защищаваше баща си. Все още разплакана, с подпухнали клепачи, сякаш прекалено гримирани, тя се кълнеше, че баща й е честен човек.

— Той, разбира се, е бизнесмен — каза тя. — Сделките му, ако човек не ги разбира, не винаги изглеждат почтени. Но трябва да повярвате, че той спазва законите. Винаги спазва законите. Достатъчно умен е, за да знае какво прави. И не бива да забравяте, че цени парите; разбира се, че ги цени, но политическата кариера е далеч по-важна за него. В никакъв случай не би рискувал кариерата си.

Веднъж Кейт бе казала на Хъмфри, че момичето не е глупаво. Сигурно е точно така, помисли си той. Нямаше собствено мнение по въпроса права ли е Кейт или не, а и не можеше да си го създаде. Но виждаше, че самата Кейт има мнение, и то за съжаление крайно отрицателно. Кейт поемаше грижата за всеки изпаднал в беда: тя обичаше това момиче и се чувствуваше отговорна за нея, защото Сузан работеше в канцеларията на същата болница. Не че имаше нужда да работи. Баща й я отрупваше с пари, коли, коне, с всичко, което поискаше и дори с онова, което не искаше. Въпреки това според съвременните изисквания тя трябваше да работи, но както бе казала Кейт, от своенравие не проявяваше нужната съсредоточеност и енергия. Независимо от всичко обаче Кейт трябваше да я покровителствува. И правеше това не демонстративно, а с мила строгост.

На Хъмфри му беше ясно, че Кейт има много лошо мнение за бащата на момичето и вярва във всичко, което твърдят враговете му. Към Сузан проявяваше известно раздразнение и нетърпение, но съвсем спонтанно, а това действува като плесница, когато искаш да накараш някого да се опомни; така обаче успяваше да прикрие истинското си мнение. Е, тя е наблюдателна, каза си Хъмфри, ходи често в дома на Търкил и познава човека. Може и да е права. От друга страна, Хъмфри трябваше да си признае, че Кейт, която с такава готовност се посвещаваше на всеки, нуждаещ се от помощ, и поради това си бе спечелила презрението на лейди Ашбрук, не беше безпристрастна към политическите личности. Кейт можеше да бъде забавна, избухлива, добросърдечна, но по отношение на политиката в сравнение с нея лейди Ашбрук изглеждаше глупава, апатична зрителка, готова да постави под съмнение и лейбъристката партия, и правителството, и всеки, свързан с тях. Кейт не беше такава. За нея бе напълно естествено, че Том Търкил е корумпиран. Такъв явен, безусловен консерватизъм се среща само у жени от нейната класа, помисли си Хъмфри. Кейт произхождаше от офицерско семейство, дало поколения военни, служили в един провинциален полк, при това съвсем неизвестен. Притежаваше техните добродетели, но понякога в разумните й възгледи прозираха техните убеждения. Не можеше да разбере защо Хъмфри е скептично настроен и не иска да се ангажира с нищо. На Хъмфри му домиля за нея, защото този път великодушието й не бе възнаградено. И на нея й домиля за него, че ще отстъпи от позицията си.

Сузан взе да се оплаква за друго или може би за същото, но под друга форма. Внукът на лейди Ашбрук щял да си дойде в отпуск за няколко дни. Сигурно щял да чуе всички тези приказки и заплахи срещу баща й. Няма ли това да развали отношенията им?

— Не би трябвало — каза Кейт.

— Няма ли да се настрои срещу мен?

— Ако е свестен човек, няма — рязко и категорично отговори Кейт.

— Не знам какво ще си помисли — изплака Сузан.

— Аз смятам, че ще приеме всичко съвсем спокойно. — Хъмфри не посмя да употреби по-силни думи, но все пак трябваше да помогне на Кейт. — Той знае какво представлява печатът. В края на краищата да не е паднал от небето.

— Не, но не знае какво представлява светът на татко. — Това беше поредният проблясък на здрав разум у Сузан.

Искаше й се да говори за младежа и това я оживи; може би любовта действува утешително — достатъчно е човек да заговори за любимия и настъпва въображаемият миг, в който той вярва, че всичко ще се оправи. Кейт всъщност никога не е имала възможност да разговаря с Мистър, нали? Мистър съвсем не бил такъв, какъвто изглеждал. Бил артистична натура, но криел това. Не бил сигурен дали ще остане в армията. Може би там се похабявал. Сузан не искала той да се отегчава. А той лесно се отегчавал. Това било негова слабост и тя трябвало да я контролира.

Мистър беше странно име, особено когато едно момиче го произнасяше с такова чувство за собственост. Така го наричаха всички в семейството, освен баба му с нейното повелително „Лузби“. Като прякор това име беше необяснимо за хората — изключение правеха неколцина души, посветени в семейните обичаи на големите родове: за тях то обясняваше две неща — първо, че Лузби е имал по-голям брат, който е умрял, и второ, в кое училище е учил. Никой не би схванал тези значения, освен израсналия сред такива семейни обичаи Хъмфри и, колкото странно да беше, един негов добър приятел, живеещ наблизо — американски психолог със сериозни научни интереси и подигравателно отношение към собствената си слабост да изучава аристократическите отживелици.

Сега, когато Сузан, макар и временно, се поразвесели и веднъж-дваж лекичко се усмихна, Кейт пое нещата в свои ръце — нареди й да се измие, да се гримира и да си отиде вкъщи. И да вземе нещо за сън. Сузан целуна Кейт, благодари й и докато казваше „лека нощ“, успя закачливо да се усмихне.

— Горкото момиче — каза Кейт, когато чуха, че входната врата се затвори.

— Наистина горкото момиче.

— Какво мислиш за нейния приятел?

— Много е симпатичен. Но доста лекомислен.

— Обграден е с много любов. Твърде много го обича тя.

— Разбира се. Тя постъпва съвсем неправилно.

Щом останеха насаме, двамата разговаряха така, сякаш отношенията им бяха по-интимни, отколкото в действителност.

— Нали си даваш сметка, че тя спи с него от две години насам?

— Не е толкова трудно да се предположи — отговори Хъмфри.

— Нали си даваш сметка, че е спала и с други мъже и все нищо не е излизало.

— Това вече не бих могъл да предположа — каза той. — Дори ми се струва, че точно това й харесва и сега страда, че го изпуска.

— Малко ме изненадва — засмя се Кейт и добави: — Не знам какво изпуска, но съвсем не е онова, за което ти мислиш.

Стаята, в която седяха, приличаше на Кейт — спретната, удобна, с цветя по масите — на едната имаше рози, на другата — букет от благовонно секирче. Кейт сама се грижеше за градината и за къщата, въпреки че беше заместник-началник на една голяма болница. Не бе висока, нито пълна, но имаше широки рамене, широк ханш и стегнати ръце и бедра. Тялото й бе създадено, за да устоява на времето и на труда. Освен това за Хъмфри то криеше особена привлекателност. Той беше от онези мъже, за които несъразмерностите в човешката физика са сами по себе си привлекателни. Харесваше му — това бе слабо казано — контрастът между здравото енергично тяло и лицето й. Лицето можеше да принадлежи и на друга жена. Бе нежно и деликатно. Тя нямаше крехката хубост на Силия, челото й бе широко, веждите — извити, очите — пронизващо сиви, носът — орлов, тесен, дълъг. Лице, което можеше да изглежда дръзко и по-младо, отколкото беше всъщност (неотдавна тя бе навършила четиридесет години); освен това то показваше на онези, които изучаваха човешките лица, че тя е доволна от себе си и от живота си.

— Предполагам, че нямаш новини за лейди А. Не може да имаш? — попита той.

— И ти също, нали?

Хъмфри й каза, че е водил досаден, незадоволителен разговор с лекаря.

— На мен той ми е доста симпатичен. На теб — не.

— Аз не реагирам толкова бурно като теб. И в двата случая — отвърна Хъмфри.

Тя се усмихна и каза, че вечерта ще се обади по телефона на лейди Ашбрук. После добави:

— Не е особено приятно да се разговаря с нея. Само се чуди как да ми затвори телефона.

— Не си прави труда да й се обаждаш — каза той. — И без това достатъчно експлоатираш чувството си за дълг. Много повече, отколкото трябва.

— О, не можем да я оставим сама. Представи си какво й е. — По лицето на Кейт се изписа огорчение и неувереност. — Макар че тя няма никаква нужда от мен.

Хъмфри знаеше, че Кейт е безпощадно откровена към себе си и то пред хора, които не я харесват. И сякаш смяташе, че така трябва да бъде, докато не получи доказателство, че тези хора я харесват. Хъмфри каза, че лейди А. не е благоразположена към никого на този свят, но това не окуражи Кейт. Затова той смени темата и попита:

— Как е Монти?

Монти беше нейният съпруг.

— Почива си — безразлично отговори тя.

Монти беше петнадесет години по-възрастен от нея, точно от толкова години двамата бяха женени. Без да се преструва пред себе си, че проявява безкористен интерес, Хъмфри се бе опитал да разбере нещо за техния брак. Кейт беше предана на съпруга си, както Сузан на баща си, но Хъмфри все пак беше открил нещичко по други пътища. Бракът им имаше любопитна история. Когато Кейт се запознала с него, Монти бил известен философ, по-точно занимавал се с математическа логика. Онова, което правеше или се опитваше да прави, беше напълно неразбираемо за Хъмфри, а сигурно и за Кейт. Доколкото Хъмфри бе схванал обясненията на свои приятели математици, Монти имал амбицията да формулира по нов начин основите на математиката, като докаже, че те представляват единна система, конструирана от човека. Един приятел му бе казал, че това е маниакална амбиция. От такава идея нищо не можело да излезе — чисто губене на време. Но Кейт била готова да обожава гений, а Монти ходел с ореола на гений и нямал нищо против да бъде обожаван.

На Хъмфри му изглеждаше странно, че Кейт е попаднала в тази клопка при цялата си проницателност и интуиция. Хъмфри може би не си даваше сметка или не искаше да си даде, че когато е била млада, а може би не само тогава, тя е изпитвала нужда да боготвори някого. Той обаче си даваше сметка, че Монти е бил физически привлекателен за нея. С глава, сякаш изваяна от мрамор, разсеян и с царствени движения, Монти все още имаше внушителна външност.

И така Кейт се омъжила за своя гений и започнала да бди над него. Той напуснал преподавателската си служба, за да има достатъчно време да мисли. Вероятно бяха купили къщата с общи средства (Хъмфри нямаше точна информация по този въпрос). Оттогава в този дом тя бе осигурявала парите, с които живееха. Това беше заплатата й от болницата. Излишната си енергия влагаше в курсовете по административно управление, които водеше в един колеж наблизо. Въпреки това според стандарта на жителите на Площада доходът им беше нисък и тя едва свързваше двата края. За щастие Монти смяташе, че колкото по-оскъдно съществуване водиш, толкова по-дълго ще живееш. Той полагаше изключителни грижи за здравето си. Когато я питаха за Монти, Кейт най-често отговаряше, че той си почива, както бе отговорила сега на Хъмфри. Доколкото приятелите на Хъмфри си спомняха, Монти не бе публикувал нито една статия от години насам.

— А ти нямаш ли нужда от почивка? — Хъмфри зададе въпроса внимателно и предпазливо.

— И дума не може да става за такова нещо.

— Не си ли много уморена?

— Не толкова, че да не мога да ти предложа нещо за пиене.

За разлика от лейди Ашбрук Кейт обичаше да проявява гостоприемство и Хъмфри все се чудеше как си позволява да купува алкохола, който после щедро предлагаше. Тя му наля внушително количество уиски, а после наля и на себе си. Двамата успяха да забравят за хората, които не бяха с тях в стаята, и въздухът затрептя от щастие. Усещаше се и напрежение, не неприятно, завладяващо напрежение. Никога не бяха говорили за любов, не бяха споделяли желанието са, нито симпатиите си. Ако един от двамата беше дал знак, че иска да станат любовници, щяха да станат. Хъмфри знаеше това и беше сигурен, че и тя го знае.

Той седеше неподвижно и се стараеше да говори уверено. Искаше му се нещо друго. Но дали и на нея й се искаше; Хъмфри не смееше да се довери на собствените си надежди. Не беше сигурен до каква степен тя е привързана към съпруга си. Без съмнение Кейт приемаше сериозно дълга си, но може би освен чувство за дълг изпитваше и още нещо. В такъв случай за Хъмфри беше по-добре веднага да се оттегли. Една краткотрайна връзка би била временно облекчение, но нито тя, нито той щяха да бъдат удовлетворени.

И въпреки това те бяха щастливи. Макар че отношенията им не бяха изяснени, и на двамата им беше приятно да седят тук; слънцето струеше в стаята, а един топъл, пронизващ лъч падаше на скута й. Кейт трябваше да отговори пред себе си — пред съвестта си, ако оттук идваше раздвоението й, или пред нещо, скрито още по-дълбоко в душата й. Той нямаше с какво да се бори. Инициативата трябваше да дойде от нея. В тази ярка вечер тя не направи нищо и след известно време Хъмфри си тръгна.

IV

— Не е възможно да разбереш критичното положение на друг човек, ако не си пряко засегнат — каза Алек Лурия на Хъмфри. — Или ако неотдавна самият ти не си изпадал в такова положение.

Беше петък следобед същата седмица и двамата вървяха из градината на Площада под същото палещо слънце. Лейди Ашбрук, която не се отказваше от ежедневното си разписание, седеше на една пейка. Двамата си бяха говорили за нея, но последните думи на Лурия бяха предизвикани от гледката, която тя представляваше. Хъмфри махна с ръка, а Лурия свали панамената си шапка и бавно сведе глава. В отговор лейди Ашбрук едва-едва наклони слънчобрана си към тях.

Дори собствената му компания да бе желана, в което с всеки изминат ден все повече се съмняваше, Хъмфри нямаше да отиде при нея заедно с Лурия. Той бе един от хората, към които тя изпитваше силна антипатия. Думите на Хъмфри, че това лято най-известният човек сред тях е Лурия, не й бяха направили никакво впечатление. Хъмфри ги беше запознал; тя бе проявила присъщата си любезност, която всъщност не можеше да се нарече любезност, а след това бе казала на Хъмфри, че не желае да завързва нови запознанства. Това беше всичко.

— Не е възможно да се поставиш в положението на друг човек — продължи да разсъждава Лурия. — Никой няма голям запас от чувства. Може би ставаме все по-безчувствени. Понякога това ме плаши. Предпочитам хората да изпитват лоши чувства, отколкото никакви чувства. Предпочитам да бъдат жестоки, но да имат чувства, отколкото да са лишени напълно от тях. Доказано е, че най-тежките престъпления се извършват от безчувствени хора.

Лурия умееше да превърне откъслечния разговор в истинска проповед. След време Хъмфри щеше да си припомня този разговор. Може би за това умение на Лурия допринасяха сериозната му външност, гласът му — с една октава по-нисък от обикновените английски гласове, лицето му — строго и патриархално със скръбни еврейски очи. В действителност той не беше по-строг, по-скръбен или по-необикновен от младия Пол, но сигурно и като малък бе приличал на патриарх. Нямаше петдесет години, но всички го смятаха за много по-възрастен. Хъмфри се бе запознал с него преди години по време на едно служебно пътуване до Америка и оттогава двамата се бяха сближили повече, отколкото е обичайно за хора на средна възраст. Хъмфри изпитваше уважение към него, чувство, което Лурия честичко предизвикваше у хората; и колкото и да бе изненадващо, той му отвръщаше със същото уважение, макар че рядко се отнасяше така към някого и обикновено прикриваше чувствата си под маската на изискана любезност.

Жизненият път на Лурия се възприемаше като забележителен пример: баща му и майка му бяха родени в Галиция; Алек, най-големият син, беше роден в Бруклин; семейството живеело в крайна, бедност; през деня бащата подвързвал и подшивал книги, а вечер изучавал Талмуда; синът бил интелигентен, за него се правели всякакви жертви; воля и способности се съчетавали с лекота; постигнал най-високи научни успехи. Станал психиатър, но същата онази сила, която го превърнала в патриархална фигура, го накарала да смени професията си. Идеите на психиатрията не били правилни; той трябвало да направи психологията достойна за уважение, за да я възприемат почтените хора — като него. Така от психиатър станал психолог, при това неортодоксален. Репутацията му била достатъчно солидна, за да му осигури много рано професорско място в един от водещите университети. Много рано станал признат капацитет в своята област, но бил обречен на самота заради непоквареното си обективно мислене. Но колкото и обективно и непокварено да бе мисленето му, той — за голямо удоволствие на Хъмфри, заел в случая ролята на страничен наблюдател — не беше чужд на светските съблазни. Беше се женил два пъти, и двата пъти за християнки, и двете — богати. Трупаше пари. Обичаше лукса. Едва ли имаше други учени, макар и големи капацитети, които биха сметнали, че е разумно да прекарат лятната ваканция на площад „Итън“ в нает под наем апартамент на два етажа. Той имаше много по-голяма слабост от Хъмфри към прелестите на beau monde.

Беше любознателен, но в същото време песимистично настроен. Гледаше мрачно на човешката природа. В действителност се тревожеше за собствената си страна и за Англия, към която хранеше сантиментални чувства. Правеше преценки, повечето от които бяха мрачни. Сравнително често тези преценки се оказваха верни, но понякога бяха погрешни. И в единия, и в другия случай те, изглежда, му доставяха еднакво удоволствие и той избухваше в странен крякащ и неприятен смях.

Въпреки мрачния реализъм на Лурия, а може би тъкмо заради него, на Хъмфри му беше приятна неговата компания през тези горещи дни. Хъмфри очакваше с нетърпение техните редовни срещи в събота вечер. Жалко, че лейди Ашбрук се бе настроила срещу Лурия. Той би изпитал духовна наслада от такава среща с миналото. С патриархалния си вид, характер и начин на изразяване Лурия си оставаше уязвим и се огорчаваше от нейното отношение, което не само изглеждаше презрително, но си беше точно такова.

На другия ден следобед, в събота, 10 юли, Хъмфри се разхождаше сам пред градината. Когато махна с ръка и се усмихна на лейди Ашбрук, поздравът му беше приет по друг начин. До пейката стоеше прав нейният внук. Хъмфри вече беше разбрал от Кейт, че той е пристигнал и че Сузан го е видяла. Като забеляза Хъмфри, Лузби се запъти към него по тревата с лека спортна походка.

— Елате — каза той със сияещо от радост лице, сякаш този ден се беше случило нещо особено хубаво. — Настояват за вашето присъствие.

Беше младеж с приятна външност, за която чужденците смятат, че е типично английска, макар че в Англия рядко се среща. Имаше мека, лъскава руса коса, която обаче на двадесет и девет години — младежът беше връстник на Пол Мейсън — започваше да оредява. Имаше красиви очи, много големи, тъмносини, а не воднисти. Имаше хубава кожа със здрав тен. Хората разправяха, че си имал всичко. Както беше отбелязала Кейт, той бе обграден с много любов. И мъже, и жени търсеха неговата компания. Приемаше всичко това с добродушие, а може би и с удоволствие. Обичаше да проявява грижи към другите и да прави дребни услуги. Като тръгнаха към баба му, той заговори:

— Тя се държи твърдо.

— Какво мислите за душевното й състояние?

— А вие какво мислите? — Лузби веднага усети, че има нещо неизречено.

— Малко хора имат такова самообладание. Но колко ли й струва това?

— Има една стара немска военна поговорка — каза тихо Лузби. — Не е важно какво изпитваш; важно е как се държиш.

Лузби беше военен, капитан в стрелковия полк, където служеха мъжете от неговото семейство. Беше изпратен в Западна Германия със специална задача; може би там беше научил тази жестока мъдрост.

— Предполагам, че сте дошли специално заради нея? — Хъмфри също говореше тихо, защото наближаваха пейката.

— Нали трябваше да я видя.

Като стигнаха при лейди Ашбрук, лицето му стана безоблачно и лъчезарно, гласът му — жизнерадостен.

— Плених го и го доведох — обяви той.

— О, Хъмфри, много хубаво, че дойдохте — каза лейди Ашбрук със същия тон, с който го бе посрещнала във вторник вечерта.

— Сигурно ви е много по-приятно, когато Лузби е тук.

— Драго ми е, когато съм в компанията на сравнително цивилизовани хора. — Въпреки саркастичната усмивка, тонът й беше гальовен. Но за да не се покаже прекалено любвеобилна, тя рязко попита: — Кажете ми, на мен ли така ми се струва или наистина е много горещо?

— Бабо! Много горещо е меко казано. Мисля, че трябва да ви заведа вкъщи…

— Миличък, може би искаш да кажеш, че ти трябва да се прибереш вкъщи. А аз мисля, че можем да потърпим още малко. Нали знаеш, че и без това не виждам много слънце.

Думите бяха изречени съвсем небрежно. Но може би тя намекваше, че не й остава още много време да се радва на слънцето. Думите на Лузби прозвучаха също така небрежно:

— Имайте милост, бабо. Не мисля за вас, а за себе си. В края на краищата не съм толкова издръжлив, колкото сте вие.

И наистина нежната бяла кожа на челото и на бузите му пламтеше. Беше само по риза и памучни панталони; сигурно щеше да се наложи някое момиче — може би Сузан — да го маже с крем тази вечер.

— След малко. След малко ще тръгнем, миличък. — Лейди Ашбрук нямаше да отстъпи. Държеше се като разглезена и капризна красавица. Хъмфри забеляза, че между двамата — старата дама, свикнала да бъде ухажвана, и галения младеж — съществува нещо, което много напомня за флирт. Лузби умееше да се оправя с нея много по-добре от всеки друг. От разговора се разбра, че той й е донесъл цветя и каса шампанско. На другия ден рано вечерта щеше да покани гости на бридж. Хъмфри бе сред поканените. Шампанското щеше да влезе в работа. А тази вечер, преди да си легне, тя трябваше непременно да изпие половин бутилка.

Лузби излъчваше искрена обич като безгрижно дете. Хъмфри не се съмняваше, че обичта му е искрена. Но дали не изпитваше и любов към баба си? Може би в тази любов имаше и елемент на корист. Той беше единственият роднина, на когото тя държеше. Иначе на кого щеше да остави парите си? Лузби може би искаше да се подсигури. Лекомислените хора често умеят да се грижат по-добре за себе си, отколкото пресметливите. Но все пак е много трудно човек да се преструва до такава степен.

С едно нещо обаче той не се съгласи. Тази вечер тя искаше внукът й да остане при нея, докато си легне.

— Ще остана до седем часа. След това наистина трябва да изляза.

— Толкова рано?

— Много съжалявам, мила бабо. Ако можех, все щях да се измъкна някак.

— Измъкни се. Ти умееш да намираш извинения. Бива си те.

Лузби се засмя весело и без свян.

— Страхувам се, че този път не може. Имам среща. Уговорена преди седмици.

— Предполагам, че става дума за рандеву — каза тя.

— Човек може всичко да предполага — отговори той. — А през вашата бурна младост за рандевута ли говорехте?

— Не говорехме толкова, колкото твоите приятели — каза лейди Ашбрук. — Смятахме, че така нещата се обезценяват.

— А ние си говорим за това, че спим заедно. На висок глас. Тайни нямаме. Но ако някой намисли да се жени, започваме да шепнем. Защото е срамно. И затова се пази в най-дълбока тайна.

— Ти да не си намислил да се жениш? — Гласът й прозвуча укорително, уплашено, може би ревниво.

— Мила бабо, щом се случи, веднага ще ви кажа.

Размяната на реплики продължи. Въпреки цялото си желание да й угоди, той беше упорит като нея и колкото и да го дразнеше, принуждаваше и придумваше, тя не можа да го накара да остане с нея цялата вечер. Лейди Ашбрук не приложи само едно средство, което според Хъмфри щеше да подействува — обезоръжаващата сила на съчувствието. Нито веднъж не го използува. Дори не намекна, че докато е в такова състояние, й се иска някой, когото обича, да бъде при нея.

По-късно същия ден Хъмфри тръгна за обичайната съботна среща с Алек Лурия. Срещаха се в една кръчма, която жителите на тази част от „Белгрейвия“ считаха за свое квартално заведение. В кръчмата, разположена на улицата, която водеше от площад „Итън“ към Бъкингам Палас Роуд, нямаше нищо особено. Лурия харесваше това място и обичаше да обяснява как англичаните умеят да си създават удобства: в нито една страна, където бил живял, нямало кръчма, равна на тази. Тя представляваше голяма тиха зала с три уютни сепарета; столовете и канапетата бяха тапицирани с кожа; атмосферата предразполагаше към отмора и спокойствие. В шест часа тази вечер в кръчмата се бяха разположили около двадесет души, а, може би и повече; почти всички живееха наблизо и се бяха отбили да пийнат нещо преди вечеря.

Беше най-спокойният час. Както обикновено в събота вечер, Хъмфри и Лурия се настаниха в най-отдалечения ъгъл и протегнаха крака под масата, върху която стояха халби с бира. Макар че имаше слабост към английските кръчми, Лурия нямаше слабост към английската бира, но се примиряваше с нея като част от обичайния ритуал.

Разговаряха тихо, но в същото време оживено. Хъмфри искаше да получи някаква точна информация за Том Търкил. Загрижеността на Кейт за дъщерята на Търкил свързваше Кейт и Хъмфри по някакъв начин, даваше им възможност да общуват и в същото време да запазят мълчание по отношение на собствените си чувства. Затова Хъмфри бе прибягнал към помощта на Лурия, който имаше повече познати в Лондон, отколкото самите англичани, и освен това, за разлика от Хъмфри, имаше опит във финансовите сделки. Лурия беше направил старателни проучвания и не криеше, че това му е доставило удоволствие. Имаше много добра способност да тълкува нещата и сега точно това правеше. Смяташе, че във всички покупки и продажби на компаниите, във всички игри на борсата има нещо тъмно и неясно. Допускаше, че Търкил е действувал законно и вероятно почтено. Може би не е проявил достатъчно дискретност, особено като се има предвид лицемерното недоверие, с което англичаните се отнасят към всеки, който трупа пари. Освен към самите себе си, когато забогатяват от масови уволнения и стачки, каза Лурия с меланхоличен и язвителен поглед. Търкил очевидно си е спечелил много политически врагове както сред консерваторите, което е съвсем естествено, така и в лявото крило на собствената си партия, което също така е съвсем естествено. Освен това той, изглежда, си е спечелил и необикновено голям брой лични врагове.

— Но вие нали го познавате?

— Съвсем бегло — отговори Хъмфри.

— Все пак би трябвало интуитивно да усещате някои неща. — Лурия сякаш обсъждаше този въпрос с някакво сдържано задоволство.

— Има здравомислещи хора, които са склонни да подозират този човек — отбеляза Хъмфри. Но не спомена името на Кейт. Лурия му беше приятел, и то доверен; но Хъмфри не обичаше да споделя с никого нищо, докато не осигури шансовете си за успех. Беше суеверен човек.

Търкил им осигуряваше хубава, безопасна, приятелска тема за разговор. И двамата се бяха отпуснали. Лурия галантно отказа да пие повече, но Хъмфри си поръча втора халба бира. Скоро след това покоят им бе нарушен.

През вратата, която се намираше в другия край на кръчмата, се чуха възбудени викове и врява, примесени с шумно пеене. В кръчмата нахлу тълпа. Крясъците и пеенето се усилиха толкова много, че Хъмфри се обърна. Помещението се изпълни с хора и шум. Трудно се различаваха отделни лица. Може би вътре имаше тридесет или четиридесет души, а от вратата напираха други. Доколкото Хъмфри успя да види, докато се опитваше да избърше очите си, всички бяха млади. Един-двама изглеждаха двадесетгодишни. Други бяха още по-млади — шестнайсет-, седемнадесетгодишни. С бради, с дълги рошави коси, придружени от момичета, увиснали на раменете им. Пеенето звучеше монотонно, сякаш нямаше нищо общо с човешка реч. Хъмфри не можа да разбере нито дума.

След това изведнъж разбра. Пеенето му напомни за безсмисленото скандиране на тълпа футболни запалянковци. Беше в разгара на лятото. Младежите вероятно бяха дошли от спирката на метро „Виктория“, отдалечено на около един километър оттук. Някои от тях носеха якета е надпис „Ние сме шампионите“. Тълпата се връщаше от еднодневен крикет-мач, състоял се точно днес. Много от младежите се бяха напили от яд. Събориха чаши от бара. Двама се втурнаха, изкрещяха на бармана, удариха го по лицето, сграбчиха бутилки с уиски и започнаха да им чупят гърлата. Други се спуснаха към масите, взеха да псуват всички наоколо и да пресушават чашите. Някакъв възрастен мъж оказа съпротива. Чуха се груби викове: „Разкарай се“, „Така му се пада“, „Виж му сметката“. Шапката му беше на стола до него. Един от тълпата, малко по-възрастен от останалите, я сграбчи, нахлупи я на главата си и заподскача. Възрастният мъж се изправи. Блъснаха го обратно на мястото му и изляха бира върху главата и раменете му.

Другите посетители стояха вцепенени, зашеметени, неподвижни. Сякаш не забелязваха какво става около тях.

Най-сетне Хъмфри се опомни и извика на бармана:

— Джералд Роуд, бързо.

На Джералд Роуд се намираше най-близкият полицейски участък. Макар че не знаеше какво означават тези думи, тълпата изпадаше в ярост при всеки опит за намеса, дори при най-малкия признак на живот. Барманът, с разкървавено лице, се измъкна назад. Около половин дузина разбеснели се младежи се скупчиха около масата на Хъмфри. Двамата с Алек Лурия бяха здрави мъже, но при това разпределение на силите нямаше смисъл да се опитват да се бият. На времето Хъмфри се беше разправял с войници, но сега случаят беше съвсем различен. Той се опита да изкрещи по военному:

— Разпръснете се. Всички ще загазите. Сядайте.

Последваха яростни викове: „Виж му сметката!“, „Ще ви видим сметката“.

И Лурия беше скочил на крака.

— Всички ще имате неприятности — извика той с мощен бас. — Съветвам ви да се усмирите.

— Копеле гадно. — Тези думи бяха изречени от кореняк-лондончанин. Повечето от бандата бяха северняци, но по пътя си бяха привлекли и местни хора.

Хъмфри призова посетителите на кръчмата за помощ, но никой не направи нищо. В този момент пред вратата настъпи оживление. „Гадни свини.“ Влязоха двама полицаи в летни униформи. Не бяха дошли заради обаждането на бармана. Както стана известно по-късно, някакъв минувач видял бандата, която крещяла и се носела по улицата, и предупредил една полицейска кола.

Някои от младежите започнаха да се измъкват, но страстите все още бяха разгорещени. Нахвърлиха се върху полицаите. Едро момче заплаши единия от тях със счупена бутилка. Пристигнаха още полицейски коли. Бандата се опита да се разпръсне. Като преобръщаха маси, чупеха чаши и разбиваха с крака стъклата, младежите изчезнаха в елегантните улици. Полицейските коли потеглиха след тях. Когато се върнаха на тихата си маса, Хъмфри отбеляза, че не се случва често полицията да преследва някого по площад „Итън“.

— Аз бях потресен — каза Алек Лурия.

— Много неочаквано за тази част на Лондон. — Хъмфри даде знак на бармана да почисти масата. Чашата му беше счупена и той поиска нова бира.

— Мисля, че можем да си вървим.

— Не, още не — отговори Хъмфри, сякаш случилото се подтикваше към невъзмутимо спокойствие. — Много неочаквано, и то след един крикет-мач. Не ми се вярва друг път такова нещо да се е случвало тук.

— Много се изплаших. — За разлика от обикновено, сега Лурия беше по-откровен от приятеля си.

— Аз също. — Хъмфри бе видял, че Лурия не е страхливец: по-добре беше и той да говори откровено.

— Не бива да се заблуждаваме — започна да разсъждава Лурия.

Хъмфри каза:

— Странно беше това чувство на пълно безсилие. Поне за мен. Много по-силно, отколкото когато се хвърляш в атака (той имаше предвид военна атака). Тогава поне знаеш какво се изисква от теб.

— Страшното беше — продължи да разсъждава Лурия, — че никой не се помръдна — всички тези мъже просто си седяха. Това е страшното. В нашия град, в „Ривърсайд Драйв“ — напълно приличен квартал, се подвизаваше една банда, която насече на парчета едно момиче на тротоара, докато почтените граждани гледаха през прозорците. И никой не си мръдна пръста. И тук стана нещо подобно. Пак ви повтарям, хората са загубили способността си да чувствуват.

— Не искат да се замесват, страхуват се — каза Хъмфри.

— Когато се страхуват, хората престават да чувствуват, нали? Не е ли така по време на война?

Въпреки достопочтената си външност, Лурия беше твърде млад и не бе участвувал във войната срещу Хитлер. Смяташе, че това е много сериозен пропуск за един психолог; бе склонен да мисли, че то се отнася за всяка човешка дейност, която не е изпробвал. Но Хъмфри обичаше да обяснява, че ако си вътре в нещата, всяка дейност вълнува много по-малко, отколкото може да си представи страничният наблюдател.

— Грозно се получи тази вечер. — Лурия беше сериозно загрижен. Понякога думите му звучаха наставнически, но сега не беше така. — Навярно често сте си мислили — сигурен съм в това, защото и аз съм си мислил същото, — че между нас и тази сган няма кой знае каква разлика. — Той се огледа, сякаш бандата беше все още там. — Ние продължаваме да се заблуждаваме, това исках да ви кажа преди малко. Особено когато живеем в хубав, красив, закътан свят. Знаете ли, цивилизацията е страхотно неустойчива. Какво ни дели от ужасите? Само едно лустро, не мислите ли така?

Хъмфри кимна.

— Това се отнася и за двама ни. И за всички като нас. По какво се различаваме от животните? Хората не са прекрасни, нали?

Хъмфри отново кимна. Според нормите на съвременния живот случилото се беше най-обикновен инцидент, но думите на Лурия се разпространиха по някакъв начин сред техния приятелски кръг и се възприеха отчасти като модни фрази, отчасти като шега, зад която се криеше сериозно отношение.

Бяха стояли достатъчно дълго в кръчмата, за да се убедят, че всичко е нормално. Тръгнаха по площад „Итън“ към апартамента на Лурия. И за да си докажат, че всичко е нормално, Лурия даде допълнителни сведения на Хъмфри за финансовите сделки на Том Търкил.

V

Лузби имаше прекрасни намерения и умееше да води светски разговори, но този неделен следобед направи грешка, като покани гости у баба си. Поканените се събраха в градината зад къщата й. Беше приготвена маса за бридж, около която седнаха Пол Мейсън, Хъмфри, Лузби и самата лейди Ашбрук. Върху съседна маса бяха подредени бутилки шампанско. Хъмфри чу, че Пол нарича Лузби Ланселот[1], което му прозвуча като поредното нелепо прозвище, макар че двамата младежи бяха съученици и в действителност Ланселот беше едно от собствените имена на Лузби.

Мъжете правеха всичко възможно да разговарят така, сякаш се бяха събрали в приятен летен ден, но лейди Ашбрук, въпреки самоконтрола си, изглежда, всеки момент щеше да захвърли сдържаните си маниери. Тя не само че не се опитваше да се държи любезно, но сякаш нямаше желание, нито енергия да положи някакво усилие в това отношение. Сутринта беше ходила на църква, както бе правила цял живот. Хъмфри често се чудеше — чудеше се и сега, докато седеше в градината й — дали тя наистина е вярваща. При положение, че животът й беше обект на приказки, може би беше редно строго да съблюдава благочестие поне в една негова форма. Хъмфри никога не я беше чул да говори по този въпрос. Искаше му се да знае дали се е молила тази сутрин, дали се е молила да получи хубави вести през другата седмица, та да се избави от надвисналата опасност, така както се молят децата, когато чакат да чуят резултати от изпити. Понякога и невярващите се молят точно така. Хъмфри си спомни виновно, че и той самият е постъпвал по този начин.

Периоди на тревога се редуваха с периоди на надежда. Може би днес мисълта за предстоящата седмица не й даваше покой. А може би намираше отдушник в играта на карти. Тя самата играеше много добре. Партньор й беше нейният внук, който пък бе много слаб играч. Пол играеше сносно, но от човек с неговите способности тя очакваше много повече. Хъмфри бе слаб. Неотдавна, когато не беше така изнервена, някой я бе чул да обяснява каква е разликата между Лузби и Хъмфри — Лузби мислел с часове, преди да хвърли погрешната карта, а Хъмфри я хвърлял веднага.

В този дълъг, горещ следобед Лузби често бъркаше картите.

— Стига толкова, мойто момче — започна да повтаря тя все по-често. Губеше пари. Не много, защото играеха на малки суми, но все пак губеше. След втория робер отново каза: — Стига толкова, мойто момче. — Повече нищо не добави. Това беше знак за гостите да си тръгнат.

Лузби прекрасно разбираше механизмите на светския живот, но този път, в градината, не можа да развее чувството на страх. Опита се да разкаже за едно малко пикантно откритие, което беше направил. Точно когато Пол се сбогуваше, Лузби припомни на гостите нещо, което всички знаеха — че в неговата градина и в съседната имало задни вратички, през които се излизало на малката затворена уличка. А оттам до Екълстън Стрийт оставали няколко метра.

— Удобно за порочни цели. Тук едно време е имало доста добри примери за това.

С лице, сияещо от безсрамен възторг заради слабостите на другите и своите собствени, той попита чувал ли е някой от тях за Итън Терас 55 — на около километър оттук. Тази сграда също имала градина и заден вход, който излизал на сляпа уличка, също като къщата на баба му. По уличката човек можел да стигне до Честър Роу и оттам незабелязано да се прибере у дома. През деветдесетте години на миналия век, а и по-късно, на номер 55 се е помещавал най-изисканият публичен дом, създаден от доверени хора на Уелския принц и финансиран от най-височайше място. Явно видните господа са се връщали пеш у дома си или каретите им са ги чакали на дискретно разстояние.

— Чували ли сте за това, бабо?

За момент лицето на лейди Ашбрук се изкриви в кисела усмивка.

— Било е доста преди моето време. Наистина ли мислиш, че съм на сто години?

След партията бридж Хъмфри нямаше с какво да запълни времето си до осем часа. Като израз на тайното съдействие, което оказваше на Кейт във връзка с нейното протеже Сузан, той беше поканил Том Търкил на вечеря. Макар че двамата се бяха срещали няколко пъти и Том Търкил беше демонстрирал любезността си, Хъмфри знаеше, че това е професионалната любезност на един политик. На изпратената покана за вечеря той не получи отговор в продължение на три дни. Хъмфри разбираше много добре. Хората, които действуват на политическата сцена са любезни с безименните си съседи, но не ги поощряват към по-близки отношения. Човек като Търкил се отзовава на покани само когато ще има полза от тях. Хъмфри не се съмняваше, че Търкил го е проучвал — което не е трудно, ако имаш достъп до някои министри — и след това е преценил дали ще има полза от него, или ще си навлече неприятности, ако не приеме поканата.

Да се намери място за вечеря в Лондон в неделя вечер не беше лесна работа. Хъмфри, който живееше сам, не беше претенциозен към храната, но имаше слабост към хубавото вино. Старата икономка му готвеше същите онези неща, които напълно го бяха задоволявали, когато беше млад ерген, и ако тази вечер бе сам, щеше да вечеря котлет и малко сирене. Но ако искаше да спечели доверието на Том Търкил, това нямаше да е достатъчно; ето защо той запази маса в Бъркли. Ненадейно му мина през ума, че да се канят на гости богати хора е винаги скъпо удоволствие; колкото са по-богати, толкова по-скъпо излиза и освен това човек се държи така, като че ли той е поканеният.

Точно в осем часа колата на Търкил спря пред къщата. Търкил излезе пъргаво и енергично, създавайки впечатлението, че може да махне с ръка на всички неприятности, защото щастието му зависи от собственото му здраве. Беше представителен като някой известен актьор, което не е необичайно за политиците — имаше изсечени черти и леко издадена долна челюст.

— Добър вечер ви желая — отекна гласът му. — Къде отиваме?

Хъмфри отговори, след което разбра, че не е нужно да се тревожи за собствената си кола. Търкил щял да се погрижи за връщането му.

— Това е много любезно от ваша страна — заяви Търкил, като подкара колата по тихите и пусти улици.

— Винаги съм търсил възможност да поговоря с вас — отвърна Хъмфри.

— Аз също, аз също. — Двамата бяха свикнали да разменят подобни реплики, но не и помежду си.

След жегата навън ресторантът в Бъркли беше прохладен; имаше малко хора, които тихо разговаряха. Двамата седнаха на масата си и след като Търкил отказа да пие каквото и да е, освен доматен сок, Хъмфри каза:

— Тази вечер е доста различно от снощи.

— Какво искате да кажете?

— Бях в кръчмата. Не сте ли чели вестниците?

Заглавията гласяха „Вандали в «Белгрейвия»“. Не е справедливо спрямо вандалите, отбеляза Хъмфри, но Търкил не прояви интерес към историческите характеристики на племената от пети век.

— О, това ли било — възкликна той.

— Беше много грозно.

— Мисля, че трябва да се съгласите — Търкил можеше да заговори с лекота и с неочаквана категоричност, както направи и сега, — че колкото по-състоятелни стават хората, толкова по-лошо започват да се държат. Искам да кажа, според съвременните норми.

— На мен ми се струва, че според всякакви норми.

— Възможно е. Уважението вече го няма. Но трябва да се съгласите, че то няма да се върне, когато хората станат още по-състоятелни. Може и да не ви харесва, но е така. Не знам дали мислите като мен, но липсата на уважение не ни дава повод да пречим на хората да се замогват.

На Търкил не му бе нужно много време, за да си поръча вечерята. Хъмфри беше сбъркал в тази си преценка. Търкил беше по-непретенциозен и от самия него. Малко супа и един котлет щяха да му бъдат предостатъчни. Освен това почти не пиеше. Може би чаша вино. Щеше да се наложи Хъмфри да пресуши сам бутилката.

Макар че в яденето и пиенето беше въздържан, в приказките си Търкил беше излиятелен. Имаше способността да съобщава за себе си най-обикновени неща така, сякаш разголваше душата си. Каза, че бил роден точно преди петдесет години. В Бирмингам. Там икономическата криза не била чак толкова тежка. Но все пак животът не бил лек. Немислимо било да се случи такова нещо, каквото се случило предишната вечер. Хората се уважавали повече. Държали се по-добре, ако човек на неговата възраст има право да съди.

— Но казвам ви, Хъмфри — той вече му говореше на малко име, — че не бих предпочел онзи свят пред днешния.

Бил млад счетоводител в Бирмингам, без пукната пара — това било в края на четиридесетте години. Тогава се появили първите признаци на Промяната. И той започнал да трупа пари и осъзнал, че в края на краищата било негов дълг да се заеме с политика. Дълг, повтори Търкил, за да не пропусне събеседникът му тази дума.

Хъмфри закова поглед в гъстите вежди, в подвижните устни. У повечето политици такива думи биха прозвучали като обикновена самозащита. Нямаше нищо интересно в тези разсъждения; но Хъмфри не бе предполагал, че ще се озове срещу един човек с изключителен темперамент. Хората може би не харесваха Търкил, може би не искаха да си имат работа с него, но нямаше как да не се съобразяват с него. Сега Търкил се устреми към бъдещето.

— Какво ни предстои? — попита той.

— Какво имате предвид?

— Имам предвид какво предстои на страната ни тази година!

— Няма да се преструвам, че съм преизпълнен с оптимизъм.

Тази година, както и от години насам, никой от приятелите на Хъмфри не беше споделял, че е преизпълнен с оптимизъм за състоянието на страната, за нейната икономика или за състоянието на западния свят.

— Тук не мога да се съглася с вас. Ние (той имаше предвид правителството и Лейбъристката партия, на която беше член) можем да оправим финансовото положение на страната. Оправяли сме го. И ще го оправим. С малко късмет, с добра организация и с подходящи хора на съответните места, би трябвало да сложим ред. И тези думи можеха да бъдат казани от всеки политик, особено ако беше амбициозен и разбираше ясно необходимостта от назначаването на подходящи хора на подходящи места. Политиците трябва да бъдат оптимисти; иначе няма да са политици. В едно общество, каквото е английското, бъдещето се простира не по-далеч от личните надежди, а световните проблеми остават недосегаеми някъде във времето. Политиците трябва да живеят в настоящето. Да мислят в перспектива с десет години напред или дори с пет не е тяхна работа, а на зрителите.

Сега в ресторанта Търкил се въодушеви от възможностите, откриващи се пред него, и заговори като обикновен професионален политик, но с такъв темперамент, какъвто Хъмфри рядко беше наблюдавал.

— О, да — каза той, — ние ще се справим. Догодина финансовото положение ще бъде по-добро. Нашите хора могат да го направят. Другите не могат. Някой ден всичко ще стане ясно. Другите всъщност никой не ги иска. Онези, които разбират от финанси, не ги искат. Не ги искат и индустриалците. Нито търговците. Помнете ми думата.

Скоро Търкил премина на друга тема:

— Искам да ви кажа, Хъмфри, че моят район е от десетте най-сигурни в страната. Баща ми беше чиновник в парламента; през живота си никога не е печелил повече от триста лири годишно, но каквото знам за политиката, съм го научил от него. Политиката се занимава с насъщния, ми повтаряше той, когато бях момче. И аз зачаках, докато си осигурих място в парламента. На някои от левичарите в партията това никак не им харесваше, никак. Иска им се да ме хванат на тясно. Нека се опитат.

Изведнъж, без всякаква пауза, увереният, поверителен, авторитетен глас прозвуча съвсем различно, толкова различно, та за миг Хъмфри си помисли, че слуша друг човек.

— Предполагам, че сте чули за клеветите, които се разпространяват? Нали знаете, че вестниците продължават да пишат клевети срещу мен?

— Да, чух нещо такова.

— Измислят ги някои хора от нашата партия — каза Търкил. — Не мога да го докажа, но знам, че е така. Припечелват по малко, като продават клюки на Флийт Стрийт. Някои дори нищо не получават за това, но си мислят, че е полезно да са в добри отношения с журналистите. Предполагам, че не сте много изненадан.

— На повечето хора това е известно.

— Предполагам, че няма да се изненадате много, като ви кажа имената на тези левичари.

Хъмфри беше свикнал с опитите на някои хора да извличат от него информация, свързана със старата му професия. И затова каза само:

— Вие сигурно ги познавате лично.

Търкил не настоя повече — беше погълнат от собствените си жалби и кроежи.

— Не мога да ги пипна — каза той с онзи странно проскърцващ глас, който само няколко минути преди това беше изненадал Хъмфри. — Но, божичко, как бих искал. Каква вреда нанасят на всички нас. Каква вреда нанасят на мен! Но мога да пипна онези журналисти, на които дават хляб. И техните жалки вестничета, и всички, свързани с тях. Само чаках. Чаках, докато съвсем затънат. Искам да ви кажа, че е нужно търпение, когато виждаш какво си мислят хората за тебе. И виждаш на какво е подложено семейството ти. Но си струваше. Никой не прецени вярно какъв ще бъде резултатът освен моите адвокати и аз. В петък вечерта изпратихме няколко призовки. Сега онези ще трябва да платят. Не съм отмъстителен човек, Хъмфри, и не говоря така, защото жадувам за отмъщение. Но щом тези приятелчета се опитват да ме унищожат, окото ми няма да мигне, като ги видя, че ходят гладни по улиците.

— Какви шансове имате? Какво казват адвокатите?

— Вие за какъв ме смятате?

В известен смисъл Хъмфри бе искал разговорът да протече точно по този начин. Но сега си даде сметка, че освен новината за призовките, която така или иначе до един час щеше да стане публично достояние, не бе научил почти нищо друго. Търкил създаваше впечатление, че води интимен разговор. Сякаш започваше да прави признания, но всъщност правеше само намеци. Това продължи дори и когато Търкил, влагайки всичките си душевни сили, които никак не бяха малко, настоя за съчувствие и помощ. Искаше съчувствие и помощ за финансовите си сделки, на които хората гледаха с недоверие. Тежко е, каза той, за един честен човек да бъде очернен от хора, които не разбират нищо от финанси. А той още от млад боравел леко с такива неща. Имал вроден усет към парите. Да играеш на борсата било все едно да играеш бридж. Трябвало да предвидиш играта на другите, а повечето от тях не са особено съобразителни в такива игри. Нямало смисъл да се проявява прекалена далновидност; така пари не се печелели. Дотук нищо не опровергаваше предположенията на Лурия за финансовите операции на Търкил. Но Хъмфри нямаше нито интуиция, нито познания по този въпрос, за да си състави категорично мнение дали приятелят му е прав. Можеше само отново да попита Търкил сигурен ли е, че съдебните мерки, които иска да предприеме, са основателни.

— Те няма дори да ги оспорят — каза Търкил. — Никога няма да излязат пред съда.

Но калта не може да се измие, не се сдържа той и отново призова към съчувствие. В авторитетните кръгове обаче името му щяло да си остане неопетнено, както винаги.

До този момент Хъмфри не беше сигурен какви са конкретните факти (няколко пъти тази вечер си бе припомнял шегата, разказана от един член на Камарата на общините по адрес на Том Търкил — ако Том Търкил ти каже колко е часът, не е лошо да погледнеш собствения си часовник), но все пак си бе създал определени впечатления.

Увереността на тоя човек не се простираше надалеч. Крепеше го някаква примитивна вяра. Дали беше убеден в правотата си, или в това, че трябва да излезе прав, Хъмфри не можеше да прецени. Но беше сигурен, че независимо от последните неприятности Търкил никога не е притежавал вродената увереност на по-малко агресивни хора като Лурия или младия Пол Мейсън. И макар че не му дойде наум, Хъмфри можеше да прибави към това число и себе си. Търкил обаче имаше резервни сили и възможности да компенсира, каквито никой от тях не притежаваше — голяма нападателна енергия и стръвна воля. Не беше доказано дали волята му е по-силна, отколкото на другите хора, но така или иначе тя беше активна и когато човек слушаше Търкил, не можеше да се изплъзне от настъпателната й сила.

Най-силно оставаше впечатлението, че Том Търкил страда от лека, а може би и нелека параноя. Това беше причината гласът му да проскърцва жално понякога. Той се чувствуваше заобиколен от врагове. Молеше за помощ. Като много други хора, на които им се струва, че ги преследват, той може би имаше основание да се страхува. Това съчетание от наивно търсене на помощ и подкрепа и яростна, трескава нападателна злоба не беше нещо необикновено. Понякога Хъмфри си мислеше, че подобно съчетание е много привлекателно за порядъчни, добродушни хора, особено когато са млади. С възрастта тази притегателна сила намалява. Човек открива, че хора като Търкил само взимат, никога не дават. Но Хъмфри разбираше, че Търкил има поддръжници в централното крило на своята партия — умерени, здравомислещи хора, които искаха да го защищават и се поддаваха на нещо, което бе по-силно от обикновен чар. Тези хора го боготворяха като герой. Те бяха неговият източник на сила в политиката, както би могъл да каже на Хъмфри всеки член на парламента.

В този интимен разговор след вечерята Търкил държеше инициативата в свои ръце. Когато станаха, той сякаш случайно зададе един въпрос:

— Вярно ли е, че сте приятел на мисис Лефрой?

Хъмфри отговори безстрастно „да“. Но като влязоха в колата, Търкил продължи:

— Разбрах, че сте близък приятел на Кейт Лефрой. Нали знаете, че дъщеря ми работи при нея?

Хъмфри отново отговори с „да“: знаел това.

Докато караше колата по Слоун Стрийт, Търкил отново повдигна същия въпрос:

— Тази вечер дъщеря ми е на вечеря с онзи лорд Лузби. Какво мисли Кейт за него?

Хъмфри се опита да се измъкне от този кръстосан разпит:

— Мислите ли, че тя го познава добре? Аз се съмнявам.

— Кейт е умна жена, нали?

Хъмфри не отговори. Търкил каза:

— Защо не се отбиете у нас. Сигурно няма да откажете да пийнете още нещо, а?

Беше рано, а и след като вече се бе ориентирал в положението, Хъмфри бе любопитен да разбере към какво се стреми Търкил. Да, с удоволствие би изпил една чашка преди лягане.

Въпросите бяха преустановени, докато се настаняваха в гостната на Търкил. Това беше красив салон с висок таван, типично помещение за къщите на площад „Итън“, използувано през деветнадесети век за приеми; беше красиво мебелиран. Или Том Търкил, или съпругата му (за която Хъмфри беше разбрал, че живее в къщата им в провинцията) имаше вкус и то не плах, нито прекалено скромен. На стените висяха картини от Матю Смит, от Самюъл Палмър, от Сикърт, едно платно, което изглеждаше като ярка и великолепна имитация на Веронезе и (което най-много учуди Хъмфри) едно произведение на Де Коонинг.

Преди да предложи на Хъмфри нещо за пиене, Търкил излезе от стаята за няколко минути.

— Дъщеря ми още не се е прибрала — обясни той, когато се върна. После отиде до барчето, вградено в облицованата с ламперия стена и каза на Хъмфри да си избере нещо. Търкил не пиеше, но познатите му пиеха и бяха обслужвани, както подобава.

Когато и двамата се настаниха в дълбоките кресла, Търкил зае повелителна поза, като се наклони напред и заяви:

— Още не сте ми казали какво мисли Кейт Лефрой за онзи младеж.

— Имате предвид Лузби?

— А вие кого мислите, че имам предвид?

— Не виждам как би могла да има мнение, нали разбирате. Във всеки случай че ми е казвала почти нищо. Разбира се, и аз не я виждам чак толкова често.

— Така ли? — Това беше атака под формата на многозначителен въпрос.

— Тя е много заета, нали знаете това? Дъщеря ви сигурно ви е казала.

Търкил притежаваше излишна енергия, с която да подхранва подозренията си за отношенията между Хъмфри и Кейт. Може би Сузан също имаше подозрения, Хъмфри беше готов да отговаря уклончиво на въпросите, докато Търкил се умори. Но Търкил имаше по-голяма цел.

— Искам да чуя нещо за този млад човек Лузби. Струва ли нещо?

— Много е приятен.

— Подходящ ли е за дъщеря ми?

— Кой може да прецени това?

— Безделник ли е? — Гласът му изскърца жално.

— Трябва да попитате приятелите му. Държи се изключително приятно. Ако обаче искате моето мнение, да, възможно е да е такъв.

— Сузан е правила грешки и друг път. Само на двадесет и три години е, но е правила грешки. Но повече от това няма да допусна. Ако това приятелче я разочарова, ще си има работа с мен. Искам да я видя омъжена. Тогава ще се успокои. Добро момиче е. Кейт казва ли, че е добро момиче?

— Разбира се, Кейт е много привързана към нея.

Търкил не се предаваше.

— Семейството на Лузби нищо не струва. Абсолютно нищо. Имат само едно имение, което не могат да поддържат. Нямат никакви пари. Бабата е била проститутка от висшето общество. Бащата не е годен за нищо. Пропаднал пияница. Живее в Мароко, за да не плаща данъци. А защо трябва да се укрива от данъци, един господ знае. Просто няма за какво да го облагат с данъци. Младежът се мотае в армията. Напълно безсмислено. Най-многото, на което може да се надява, е да стане полковник. Ако му провърви.

И отново призова към съчувствие:

— За мен това не е толкова важно. За моята дъщеря парите не са проблем. Единственото, което искам, е той да се отнася добре към нея. — И като помълча малко, добави: — Макар че за мен всичко това би могло да има лоши последици.

— Какво искате да кажете?

— Не ви ли минава през ум какво биха казали драгоценните ми колеги, ако моята дъщеря се омъжи за някого от тази сган?

Хъмфри си позволи да изкаже някои реалистични съображения. Ако Том Търкил, който живееше в разкош на площад „Итън“, смяташе, че може да спечели благоразположението на недоволствуващите леви сили, това означаваше, че временно е загубил политическия си разсъдък. Освен това Хъмфри знаеше, че няма случай, дори и в Англия през седемдесетте години, когато сродяването с аристокрацията, колкото и изпаднала да е тя, да е причинило повече вреда на някоя политическа личност, отколкото полза.

Този път Търкил има благоразумието да се засмее. Смехът му прозвуча като стържещ звук, но все пак беше смях. Този човек рядко се държи непринудено, но сега се държи точно така, помисли си Хъмфри. Търкил беше просто един разтревожен баща. Искаше да види дъщеря си омъжена. В душата си може би искаше да я види омъжена за някой бъдещ маркиз, но преди всичко искаше да я види уредена в живота. С всяка измината минута той отчаяно се надяваше тя да си дойде щастлива и да му каже, че се е сгодила. Но минутите минаваха. Търкил беше разтревожен и когато настоя Хъмфри да постои още, той се почувствува принуден да остане и да изпие още една чашка. Седяха така час и половина, като от време на време разменяха само по някоя дума, тъй като Търкил беше загубил нападателността си; наближаваше полунощ, когато чуха, че вратата на апартамента хлопна. По лицето на Търкил се изписа очакване, тревога, надежда. Изминаха още няколко минути. Чуха как някъде се затвори друга врата. Търкил продължи да седи все така мълчаливо. Накрая каза: — Сигурно си е легнала.

[1] Най-знаменитият рицар на Кръглата маса, олицетворение на красота и мъжество. — Б.пр. ↑

VI

На другата вечер, в понеделник, Хъмфри седеше в градинката на Площада и чакаше Кейт да се върне от болницата. След като тя паркира колата си, той я повика и видя, че е намръщена. Хъмфри й предаде какво се е случило предишната вечер и Кейт се намръщи още повече — бръчката сякаш набразди завинаги високото й чело.

— Сузан не е проговорила цял ден — каза тя.

— Точно от това се страхувах.

— Този човек е лайно. — Кейт беше в заядливо настроение. Хъмфри бе свикнал да я вижда жизнерадостна, а не такава, каквато бе сега. Беше ядосана на себе си, защото не бе устояла на чара на Лузби. Беше ядосана на Сузан, защото я обичаше, а не можеше да й помогне. Беше ядосана на Хъмфри, защото той носеше или потвърждаваше лоши новини.

— Благодаря за положените усилия — каза тя, но Хъмфри, който се почувствува онеправдан, си представи как един ден може би ще й напомни, че такава благодарност е по-скоро опит за учтивост, отколкото израз на признателност. Тя не искаше да слуша повече за семейство Търкил.

— Трябва да бързам — заяви Кейт с пресилено любезна усмивка, която не бе толкова чаровна, колкото обичайната й весела, непочтителна, разкривена гримаса.

Жегата си оставаше същата. Хората, свикнали да се оплакват от промените във времето, сега се оплакваха, че промени не настъпват. На деветнадесети юли; същия този понеделник, в единадесет часа Хъмфри излезе да се поразходи и въпреки че вече се стъмваше, беше толкова горещо, че въздухът сякаш лепнеше по лицето му. Прозорците светеха. През някои от тях се виждаха полилеи и картини по стените. Хъмфри не знаеше кои са собствениците на жилищата, а от тротоара не можеше да определи какви са платната — имаше едно-две интересни, но не подлежаха на сравнение с картините на Том Търкил.

В мислите си Хъмфри отделяше съвсем малко внимание на предишната вечер или на Сузан. В края на краищата почти не познаваше момичето. Беше му тежко (макар че не му се искаше да го признае), беше му болно, че Кейт се държа толкова рязко с него и не прояви никакво разбиране. Ако Хъмфри можеше да изпита съчувствие към някого, то беше към Том Търкил, колкото и странно да изглеждаше. Не към финансовия спекулант Том Търкил — познаваше предостатъчно такива спекуланти и те му бяха дотегнали. А към Том Търкил бащата, разтревожен за дъщеря си, което бе съвсем човешко. Хъмфри също се бе тревожил и още се тревожеше за децата си, от които бе разочарован. И то поради една особена причина. И двамата бяха решили да посветят живота си на другите.

Не бяха създали семейства. Дъщеря му, около двадесет и пет годишна, социален работник в един бедняшки квартал на Ливърпул, работеше много и получаваше малко. Беше прекъснала изцяло връзките си със средата, от която баща й произлизаше. Бе възприела говора на хората от работническата класа или имитираше лошо този говор, тъй като нямаше добър слух. Пишеше любящи писма на Хъмфри, но не искаше да се запознае с приятелите му. Може би имаше любовници; Хъмфри не бе сигурен. В това отношение съчувствуваше на Търкил. А синът му с труд бе завършил медицина и беше приел да работи като лекар в една католическа болница в Южна Африка, в пущинаците на Транскай и заради това трябваше да се преструва, че е католик. Може би постъпката му беше благородна, но на Хъмфри му се струваше, че е безумна донкихотщина. Младежът не беше нито умен, нито забавен, но Хъмфри го обичаше. Както казват японците, бащинството е сърдечна слепота.

Като стигна до края на Площада, Хъмфри видя светлина в един от прозорците на лейди Ашбрук, на етажа над гостната. Вниманието му веднага се отклони от мрачните мисли за децата. Светлината сигурно идваше от спалнята й — дали лежеше още будна? Резултатите от изследванията щяха да станат известни всеки момент. Как ли прекарваше тя нощите си?

Беше мислил за всичко това и по-рано, но нищо ново не му хрумна и скоро тези мисли излетяха от главата му.

Всъщност в този момент лейди Ашбрук лежеше подпряна на възглавници в леглото си и се опитваше да чете криминален роман. Никога не беше чела много, а сега криминалните романи бяха единственото четиво, за което можеше да си помисли. Но никой от тези романи не беше приковал вниманието й и след като живееше с тежкото предчувствие, че новините от болницата ще пристигнат до няколко дни или може би до няколко часа, тя не можеше да запомни нищо от прочетеното. Беше взела две хапчета за сън „Секонал“, но сънят не идваше. Защо човек толкова много иска да спи? Вярно е, че изглежда по-смислено да се вкопчиш в последните минути съзнателен живот, но въпреки това, дори ако е сигурно, че на другия ден ще умреш, може би пак ще искаш да спиш. Когато останеше сама, решителната смелост, която демонстрираше пред хората, я напускаше. Мечтаеше времето да спре. Като човек, който чака писмо със следващата поща, писмо с лоши новини, за които вече знае, тя мечтаеше утрото да не настъпи. Докато времето е спряло, тя е в безопасност.

Ако някой влезеше в стаята й, лейди Ашбрук нямаше да признае нищо. След вечеря се бе приготвила за лягане, без да изневерява на порядките, които бе спазвала цял живот, и ако в този момент някой я посетеше, щеше да го поздрави, въоръжена с хапливи слова.

В никакъв случай не би дала отговор на въпросите, които бяха занимавали Хъмфри в онази неделна утрин. Беше ли се молила за себе си в църквата? Не би допуснала дори да си зададе сама такъв въпрос, а камо ли да отговори на него. Но, да, беше се молила. Беше се молила, коленичила, с изправен гръб, преди да започне службата. Беше се молила отново и тази вечер, макар че не бе коленичила пред леглото си. Молитвите бяха прости, но в тях се повтаряше настоятелно всяка подробност, сякаш бог можеше да я разбере погрешно или да я измами. Нека да чуя добри новини тази седмица. Искам да кажа, нека да чуя, че съм здрава и че нямам нищо злокачествено, т.е. никаква следа от злокачествен тумор.

И една друга жена не можеше да заспи тази нощ. Това бе Сузан, момичето, на което Хъмфри не беше отделил голямо внимание по време на вечерната си разходка. Той, както и повечето хора, които я познаваха, биха се изненадали, ако можеха да разберат как се терзае тя. Сузан изглеждаше твърде кротка, безобидна, почти безлична; интелигентна, както бе казала Кейт, но мързелива. Повечето от тези неща бяха верни, но сега тя лежеше, разкъсвана от мъка, обезумяла от разочарование и гняв. Както Хъмфри и Кейт бяха предположили, Лузби най-приятелски и много мило й се беше изплъзнал в неделя вечер: можел да й обещае само, че скоро ще се видят, нищо повече; отпуската, дадена му по семейни причини, била свършила и на другия ден трябвало да вземе самолета за Западна Германия.

Сузан копнееше за него, за тялото му. Тя беше родена, за да се омъжи за него. Той й се изплъзваше. По-добре да беше умрял. Беше премислила какво може да сложи край на мъките й. Стигна дотам, че набра телефонния номер на щаба на неговия полк в Западна Германия, но след това тръшна слушалката. Искаше да тръгне по улиците и да се предложи на първия срещнат мъж, на всеки, който би се държал мило с нея, например на онзи любезен американски професор, на Пол Мейсън, на когото и да е. Не вярваше на никого. Не вярваше на Лузби — никой не можеше да му вярва. Не вярваше и на баща си. Пред хората го защищаваше и щеше да продължава да го защищава, но не му вярваше. След Лузби не вярваше на никого. На Лузби никога не бе вярвала. Може би не бе вярвала и на баща си. Може би тайно в себе си смяташе, че той е мошеник. Тази вечер в гнева си беше сигурна, че е такъв. По-добре всички да бяха умрели. Самата тя би умряла с радост. Не можеше да лежи спокойно в леглото. Риташе, въртеше се, обръщаше се. Нищо не можеше да й достави трайно облекчение. В благоуханната си спалня тя виеше като животно. Представяше си злополуки, самолетни катастрофи, бомби. Ядрени войни. Представяше си, че тя ще унищожи всички, най-напред самата себе си, своя позор, мъката си, страстта си, копнежа си. Искаше на всичко това да се сложи край.

VII

На деветнадесети юли, вторник, около десет часа сутринта телефонът във всекидневната на Хъмфри иззвъня. Хъмфри седеше до прозореца с вестник в ръка и трябваше да направи десетина крачки, за да прекоси дългото помещение. Чу един напрегнат, отривист, но непознат глас да произнася името му. След това същият глас добави:

— Тук е доктор Периман.

— Да?

— Получих позволение от лейди Ашбрук да ви съобщя… — Гласът звучеше все така напрегнато: Хъмфри бе готов да чуе най-лошото.

— Продължавайте — каза той.

— Тя е в безопасност. Не могат да открият нищо. Няма никакви признаци.

— Господи! — В първия момент Хъмфри изпита изненада, нищо друго освен изненада. — Прекрасно — каза той. Почувствува как тялото му облекчено се отпуска. — Трябва да ви призная, че съм учуден. А вие не сте ли учуден?

— Човек никога не знае — чу се гласът на лекаря, равен и безстрастен. Звучеше така, сякаш упорито се опитваше да потисне всякакво вълнение, но Хъмфри би искал да види лицето му в този момент.

Хъмфри го поздрави. Периман отговори, че заслугата не е негова. Хъмфри попита как е лейди Ашбрук, Периман каза, че доколкото му е известно, тя е сама и не вижда защо Хъмфри да не я посети.

Мина известно време, преди Хъмфри да излезе на Площада. Първо се обади на Кейт в болницата. Не, тя не знаела нищо, но реакцията й беше по-спонтанна от неговата.

— Божичко, толкова се радвам. Каква новина!

Хъмфри си помисли, че когато е щастлива, Кейт е щастлива от главата до петите. Може би същото важеше и когато бе нещастна. Каза му, че веднага ще изпрати цветя, поръча му и той да занесе цветя. Хъмфри си помисли също, че когато е щастлива, тя става инициативна. Той отиде на Елизабет Стрийт и както му беше наредено, купи голям букет от божури и лупина, който понесе към дома на лейди Ашбрук.

Този път вратата бе отворена от Мария, приходящата прислужница. Тя беше дребна, яка, светлоока и усмихната. Опитваше се да говори английски, но го знаеше много слабо. Излъчваше задоволство. Хъмфри й заговори бавно на португалски. Той не владееше добре този език, но все пак неговият португалски беше по-добър от нейния английски. Да, госпожата била добре. Нямало нищо лошо. Нищо не я тревожело. Напрежението го нямало, изчезнало било, денят бил красив като слънцето навън. Той беше сигурен, че ако не бе езиковата бариера, Мария щеше да бъде по-разговорлива от обикновено. Лейди Ашбрук нямаше вид на господарка, на която лесно може да се угоди, но Мария, изглежда, я харесваше.

В гостната лейди Ашбрук седеше права като свещ на обичайното си място.

— О, Хъмфри — каза тя. — Не биваше да си правите труд да идвате.

Той отиде и я целуна по бузата.

— Наистина ли мислите, че бих могъл да се сдържа? Такова нещо не се случва всеки ден, не е ли така?

— Вярно, че е така — отговори тя с пълно самообладание, без да показва никакви признаци на радост. Оглеждаше големия букет. — Много ви благодаря, мили. Кажете на Мария да се погрижи за букета. Вече получих доста цветя. — Говореше така, сякаш цветята бяха най-неподходящото нещо, което можеше да получи, сякаш не им се радваше. — Моля ви, седнете, Хъмфри. Извинявайте, че не станах да ви посрещна. Да ви кажа истината… всичко това малко ме умори.

— Всеки на ваше място би се изморил, и то не малко.

— Така ли? — попита тя, показвайки само хладен, безучастен интерес. — Предполагам, че е твърде рано да ви предложа нещо за пиене.

Хъмфри прецени, че думите й изискват утвърдителен отговор. Със същия хладен тон старата дама го помоли за една услуга. Не умеела да се свързва по телефона с чужбина. Искала да го натовари да съобщи новината на Лузби. „Може би това ще го зарадва малко.“ Виждал ли е Хъмфри Пол и Силия? Те сигурно са научили от някого за нея.

— Ако попитате Мария, ще разберете, че и те са ми изпратили цветя. — Тя произнесе последната дума така, сякаш искаше силно да наблегне на нея. — Трябва да ви кажа, че е много мило от тяхна страна, много добронамерено.

Настъпи мълчание. Лейди Ашбрук изглеждаше унесена в мислите си. После се усмихна дръзко, иронично, но доверчиво.

— Хъмфри, струва ми се, че това е доста неочакван обрат — каза тя.

В нейните уста това му прозвуча странно, но при тези обстоятелства то сигурно пак щеше да му прозвучи така, който и да го беше казал. Това бе най-силният израз на чувства, на който лейди Ашбрук бе способна: тези думи предаваха изживяното от нея — и изтощителната умора, и облекчението, почти граничещо с апатия, а също и голямата радост, която се преструваше, че не изпитва, за да не би да предизвика съдбата срещу себе си. След като успя да потисне чувствата си, тя заяви:

— Кажете на всички, че не искам никой повече да се занимава с мен. Нека се върнат към обичайните си занимания.

За нея самата обичайните занимания се изразяваха в разговори за посещението на Лузби.

— Той е добро момче — каза тя. — И не е толкова мекушав, колкото изглежда. — После се обърна към Хъмфри със студен въпросителен поглед. — Не сте ли съгласен с мен, че е добро момче?

— Много е забавен — отговори Хъмфри.

— Не само това. Той има ум в главата си.

— Да, вярно е.

— Разбира се, че е вярно. Той знае доста неща. Знае например кога трябва да приключи с някой флирт.

Тази дума от нейната младост беше излязла от употреба още когато Хъмфри беше момче.

— Той е врял и кипял — продължи тя. — Намекна ми много дискретно, че е разкарал оная госпойца Търкил.

При тези думи лейди Ашбрук си спомни, че е помолила Хъмфри да се свърже с Лузби.

— Имате ли нещо против да му се обадите веднага? Няма причина да държим момчето в неизвестност. Ако той изобщо се вълнува, искам да кажа.

— Много е привързан към вас — каза Хъмфри.

— Привързаността не се среща често в нашето семейство — отговори тя и се засмя дрезгаво, но не неприятно. След това й хрумна нещо друго. Ще има ли Хъмфри нещо против, ако позвъни на още едно място? Искала да види адвоката си. Смятала, че моментът е подходящ да направи ново завещание. — Ако знаеше какво се готвя да правя, семейството ми щеше да прояви интерес — отбеляза тя. — Не че имам много пари, заради които да се проявява интерес, мили мой. Когато си отида, всички ще се изненадат с колко малко съм разполагала. — Тя отново се засмя.

— Истината ли говорите?

— А вие как мислите, мили мой?

Тези загадъчни думи сякаш прозвучаха тържествуващо.

Някои от познатите й с лекота „се върнаха към обичайните си занимания“. Просто дойде краят на едно не особено голямо вълнение. Хората претръпнаха, емоционалната им температура спадна и те се отдадоха на преките си грижи — колко ще се понижат цените на борсата и курсът на лирата, колко е хубаво отново да те развълнува някой мъж, на колко адвокатски дела може да се разчита през следващия съдебен сезон. Няколко души обаче отказаха да се съобразят с желанието на лейди Ашбрук да не се занимават повече с нея. Бяха решили да направят каквото са си наумили, независимо дали тя иска, или не; и не се съобразяваха с никакви подобни разпореждания, за което бяха прави.

Същия ден вечерта те обсъдиха плановете си в дома на Пол Мейсън. Междувременно лейди Ашбрук бе изпълнила редовната си програма, от която не се бе отклонила нито веднъж и през най-напрегнатите дни. Беше направила следобедната си разходка в градината, поздравявайки със слънчобрана си Хъмфри, който бе тръгнал да си купи вестник, както и други минувачи. Този път тя повървя по-дълго и поседя по-кратко на пейката, отколкото напоследък, като държеше слънчобрана по-здраво над главата си. Всичко друго оставаше непроменено, макар че рано вечерта се появи адвокатът й, извикан, както му беше наредено, от Хъмфри.

Срещата се състоя във всекидневната на Пол в шест и половина, след като Кейт се върна от болницата, Пол — от службата си, а Силия — от разходката с малкия си син. Както в къщата на Кейт, и тук всекидневната беше отделена от съседната стая, както е било едно време; тази стая Пол използуваше за кабинет. Мебелировката беше оскъдна, по мъжки аскетична, а може би издаваше оскъдните потребности на един мъж, който няма нито вкус, нито особено желание за уют. Едно скъпо на вид бюро може би беше купено по настояване на някоя жена. Хъмфри се присъедини към останалите трима в стаята; вниманието му бе привлечено от няколко картини, нарисувани в стил, който смътно напомняше за неоекспресионизма. Който и да ги беше нарисувал, имаше талант, макар да бе аматьор. Хъмфри попита Пол кой е художникът. Силия. Хъмфри погледна Силия и изказа надеждата, че тя ще продължи да рисува.

— Защо не? — отговори тя невъзмутимо. И попита със същия спокоен глас: — Разбирате ли от картини?

— Виждал съм доста картини през живота си — отвърна Хъмфри.

Това изказване беше толкова сдържано, че очите на Кейт светнаха със съучастническа насмешка. Веднъж тя му бе казала, че той се прикрива зад общи фрази. Хъмфри не възразяваше. Нямаше намерение да променя стила си, а и щом заговориха за лейди Ашбрук, се увлече и разгорещи от атмосферата, царяща в стаята. Всички бяха здрави хора и, с изключение на него, млади, активни, в разцвета на силите си. Здравите хора изпитват физическо удоволствие, когато някой подобри здравословното си състояние. Често трябва да се примиряват с гледката, която представляват боледуващите, но оздравее ли някой, те се чувствуват приобщени към човешкото братство. И щом някой излезе от сянката на смъртта, ликуват като при победа. Хъмфри не вярваше, че хората, здрави или болни, страдат, когато научат за нечия смърт; но понякога те действително изпитват сдържана, искрена радост при новината, че някой ще оздравее. Това обаче не беше всичко, което се долавяше тази вечер във всекидневната на Пол. Радостта не беше само искрена и сдържана, всички се отнасяха към старата дама така, сякаш тя им беше много близка — тяхна роднина, която бяха обичали в детството си.

Странно, мислеше си Хъмфри. Те изпитваха повече обич и уважение към старата дама от него. А може би не беше толкова странно. Често студените и неотзивчиви хора се радват на най-голяма преданост. Лейди Ашбрук излъчваше някаква особена хладина, пред която хората благоговееха и изпитваха страх, която в разрез със здравия разум ги караше да издигат притежателката й на пиедестал. Хъмфри смяташе, че в нравствено отношение, ако това изобщо значи нещо, Кейт стои сто пъти по-високо от лейди Ашбрук; беше сигурен, че ако Кейт изпадне в беда, няма да получи и частица от вниманието, което се отделяше сега на тази себелюбива стара жена. Това бе една нелепа ирония на съдбата; но съдбата в края на краищата има склонност да се проявява нелепо. А Кейт като всички присъствуващи тази вечер беше радостна и ентусиазирана от плановете им и се държеше най-непринудено.

Какво биха могли да направят? Лейди Ашбрук беше твърде стара, за да издържи на голямо празненство. Не беше достатъчно здрава, за да я заведат на ресторант. А освен това Хъмфри каза, никак не е сигурен дали тя ще се съгласи на такова нещо. Тогава няколко души да се съберат у нея?

— Само да не стане като онази неделя, когато сте се събрали на бридж — каза Кейт. — Разбрах, че е било ужасно. — Тя се усмихна на Хъмфри, който беше единственият източник на тази информация.

— Онова събиране не стана в подходящ момент — добави Пол. — Ланселот Лузби, изглежда, смяташе, че хората имат железни нерви.

— Той си имаше лични причини — каза Силия с присъщия си безстрастен и поучителен тон на човек, напълно неподатлив към чара на Лузби.

Сега нервите на всички се отпуснаха. И всички решиха, че няма нужда вече да чукат на дърво. Може би тя ще остане доволна, като види, че и други хора са доволни. Но къде да се съберат? В нейната къща? Не, това няма да стане, тя няма да иска.

— Може да се съберем у нас — каза Кейт колебливо. — Или ще й бъде много далеч?

Не, тя почти всеки ден се разхожда до края на градината, точно срещу къщата на Кейт, а някой може и да я докара с кола.

— Разбира се — заяви Кейт този път без колебание, но все пак обясни причината за първоначалната си нерешителност, — аз не съм нейна любимка.

— Това едва ли ще я смути. — Хъмфри смяташе, че излишно се безпокоят да не би да засегнат с нещо лейди Ашбрук. — Тя никога не е проявявала тактичност. Имам предвид тактичност на чувствата. Сигурна сте забелязали.

— Мене, изглежда, ме понася — каза Силия. Та не изглеждаше поласкана от това, по-скоро леко изненадана. — Не мога да си обясня защо.

Хъмфри се обърна към Кейт:

— Това ще означава допълнителна работа за вас. А вие си имате достатъчно.

— Глупости. Такава работа мога да свърша и със затворени очи.

Започнаха да спорят, но както къщата на Пол, така и на Хъмфри бяха обзаведени по ергенски, а Силия живееше твърде далеч.

— Това ще струва пари. Вие не бива да се охарчвате. — Този път Хъмфри заговори на Кейт наставнически.

— О, мога да се оправя.

Но такава възможност не й беше предоставена. Пол заяви, че ще плати. Всички знаеха, че той разполага с повече пари от останалите — получаваше голяма заплата от банката, имаше и други доходи.

Кога да се съберат? След уикенда? В началото на другата седмица, може би в понеделник. Кого да поканят? Кейт беше решителна, категорична, весела. Неувереността й беше изчезнала. Не бива да претоварват старата дама: ще присъствуват те самите и някои други познати, които тя обикновено можеше да търпи. А също и лекарят, който се грижи за нея. Няма да канят онези допотопни знаменитости от 20-те години, които живеят в квартала — макар че, както си помисли Хъмфри, тя може би с удоволствие щеше да позлорадствува, като ги види колко са разочаровани от това, че все още е жива. И тогава Кейт каза:

— Ще поканя Сузан Търкил. И гадния й баща.

— Сузан ли? — Хъмфри не беше очаквал такова нещо. — Не мисля, че…

Той не можеше да повтори онова, което бе чул тази сутрин, но Пол и Силия бяха достатъчно проницателни, за да се досетят как се е държал Лузби. И тримата смятаха, че Кейт прекалява, но тя държеше на своето.

— Може и да й е от полза — заяви тя.

— Не съм сигурен, че трябва да превръщаме този случай в назидателен урок по нравственост — ядоса се Хъмфри.

— Не, но тя трябва да си отвори очите за някои истини. Никога не се знае как ще се обърнат нещата.

За разлика от обикновено Кейт не прояви практичност; или хранеше някаква отчаяна надежда, или беше замислила нещо. След това заяви, че ще покани Алек Лурия.

— Лейди А. го ненавижда — възмути се Пол.

— Няма значение, може да й бъде от полза — усмихна се тя предизвикателно на Хъмфри. — На него ще му бъде приятно, пък и така всичко ще изглежда по-изискано. На мен ми е симпатичен и ще го поканя. Не бива винаги да се съобразяваме с лейди А., тя ще трябва да свикне да се съобразява с нас.

С това енергично изказване Кейт приключи разговора. Всъщност всички се чувствуваха спокойни и едновременно с това въодушевени. Макар че бяха постигнали само дребно, почти семейно споразумение, прозаично и несъществено, те споделяха едно общо настроение, бяха стоплени от едно и също чувство, сякаш работеха за постигането на много по-важна цел.

VIII

В понеделник вечерта в дома на семейство Лефрой лейди Ашбрук прояви изключителна любезност. Придружена от Пол, тя бе настояла да отидат пеша — като крачеше бавно, изправила гръб, старата дама прекоси Площада и измина цялото разстояние до къщата на Кейт. Макар че нямаше сянка, тя не отвори слънчобрана си, а продължи да го държи в ръка, стегната в бяла ръкавица, сякаш беше на градинско увеселение, без да обръща внимание на слънцето и на всички останали несгоди: разправяше на Пол, и то с най-благия възможен тон, че трябва да пристигнат точно в шест и двадесет и пет.

— Щом някой кани гости в твоя чест, редно е да бъдеш в дома му пет минути по-рано от другите. — После добави: — Трябва да кажа, че е много любезно от тяхна страна. Предполагам, че аз ще бъда почетният гост. Макар че изглежда малко нелепо. Прави се, защото съм оцеляла. А аз не съм единствената оцеляла на този свят, нали така?

Когато пристигнаха, на вратата ги чакаше не Кейт, а Монти Лефрой. Той поздрави тържествено:

— Много се радвам да ви видя в моя дом, лейди Ашбрук — заяви той с приповдигнат тон и разтвори широко ръце. Видът му бе величествен, като на Алек Лурия, макар че според мнозина Монти нямаше достатъчно основания за такова държане: сякаш бе сигурен, че всички знаят кой е.

— Много мило от ваша страна, че ме поканихте, мистър Лефрой.

Каква изненадваща вежливост, помисли си Пол, който знаеше какво мнение има старата дама за Монти.

Съпроводиха я по стълбите, макар че тя не искаше никой да й помага. Кейт беше отворила летящите врати и гостната бе станала като гостната на лейди Ашбрук.

— Как сте, мисис Лефрой? — кимна лейди Ашбрук на Кейт. — Точно казвах на вашия съпруг, че сте много любезни.

Кейт се усмихна неуверено и заяви, че преди да дойдат останалите гости, иска да настани лейди Ашбрук в едно кресло в другия край на гостната. През прозореца се виждаше ясенът, който растеше в градинката на семейство Лефрой.

— Там е прохладно — обясни Кейт. Тя се държеше по-припряно от друг път, защото се стесняваше повече от обикновено. — Всички ще искат да седнат там.

— Колко мило. Колко мило. — Гласът на лейди Ашбрук навлезе в най-ниските си тонове.

Тя бе настанена, когато пристигна Хъмфри. Скоро се появиха млади мъже и жени, някои съвсем непознати за него. Кейт и Пол бяха разбрали, че когато е в компания, лейди Ашбрук предпочита да бъде сред млади хора. Един-двама от младежите бяха приятели на далечни роднини. Дойде и Силия, която веднага беше приветствувана.

— Силия, мила моя — извика звучно старата дама и предложи бузата си за целувка.

Алек Лурия не бе посрещнат толкова възторжено.

— Професор Лурия, ако не греша?

Сузан Търкил, омърлушена и потисната, не се приближи към почетното място. За своя изненада Хъмфри забеляза, че тя не изглежда толкова смазана, колкото първия път, когато я бе видял в същата тази къща.

Макар че момичето не се усмихваше, докато говореше с един от младежите, Хъмфри за първи път осъзна колко е хубава. След като Том Търкил въведе дъщеря си, присъствуващите имаха удоволствието да наблюдават как той и Монти Лефрой си съперничат за благоволението на лейди Ашбрук. Но никой от двамата не спечели. Старата дама привлече с поглед вниманието на Хъмфри и на Пол и ги накара да й кавалерствуват.

Скоро Том Търкил стана обект на всеобщо внимание. Въпреки че бяха чели във вестниците за него или може би точно заради това, младите го наобиколиха. Той изглеждаше съвсем спокоен и много по-привлекателен, отколкото в компанията само на един човек. Да, Хъмфри трябваше да признае, че Търкил има качества на кинозвезда.

Пол беше осигурил голямо количество алкохол, но според лондонските представи тази вечер се пиеше малко. По чиста случайност повечето от гостите се оказаха въздържатели — Монти пазеше драгоценното си здраве, Лурия отдавна беше отвикнал да пие, а младежите просто имаха други навици; затова сред тях Хъмфри изглеждаше като пияница. Но всичко вървеше добре и, както се оказа по-късно, много от присъствуващите запомниха тази вечер.

Настроението на лейди Ашбрук не се развали от присъствието на онези, които не одобряваше или презираше: семейство Търкил и оня тип, евреина, когото всички зяпаха в устата. Цял живот беше подминавала такива като тях. Дразнеше се само, ако присъствуваха нейни връстнички — дами, ползували се с успех, когато самата тя е била млада. Те й напомняха за смъртта. Сега ничие присъствие не я дразнеше. Кейт и Пол бяха решили, че тази вечер динозаври няма да канят и действително не поканиха. Пол си бе позволил да каже пред Кейт, че един динозавър е напълно достатъчен.

И така всички бяха много доволни: Том Търкил бе заобиколен от хора, изпълнени с възхищение или любопитство — а може би възхищението не изключва любопитството; Лурия водеше задълбочен разговор с Монти Лефрой; а лейди Ашбрук весело приказваше със своите кавалери. Доколкото Хъмфри си спомняше, такова нещо рядко се бе случвало: лейди Ашбрук дори се отдаде на спомени, което не й бе присъщо, тъй като смяташе, че миналото принадлежи на миналото. А сега си припомняше домашните увеселения от времето на Едуард VII.

— Забелязвам, че вие и вашите приятели винаги се обръщате един към друг на малко име — каза тя на Пол.

— Обикновено така правим — отговори Пол.

— Веднага щом се запознаете.

— И преди това.

— Знаете ли, когато аз бях млада, не беше така — каза тя. — И по ваше време сигурно не е било така, Хъмфри.

— Тази мода се появи точно тогава.

— Нямам думи да ви опиша онези ужасни гостувания в провинциални имения. Това беше най-досадната форма на забавление, която човек може да си представи. Слизаш долу на закуска и виждаш някакви изключително досадни млади мъже — може само да ми се е струвало, но изглеждаха така, сякаш са глътнали бастун и си говореха по следния начин: „Смятате ли да се поразтъпчете малко, Посълтуейт?“ „Добра идея, Кътбъртсън.“ И до края на живота си се обръщаха така един към друг.

Лейди Ашбрук разпалено имитира речта на английската аристокрация; някои смятаха, че тя все още говори така. В действителност тя слагаше неправилно ударения на някои думи; единственото, което бе съхранила от някогашния си маниер на говорене, бе интонацията. Но Пол си мислеше друго. Ако тя си даваше сметка как общуват съвременните хора, нямаше да нарича Кейт, която добре познаваше, „мисис Лефрой“. Макар че имаше прилични обноски и държеше да пристига навсякъде навреме, лейди Ашбрук никога не проявяваше ни най-малка тактичност на чувствата. Точно това им беше казал Хъмфри, когато обсъждаха как да протече днешната вечер.

Лейди Ашбрук беше щастлива. Така бе и с повечето от присъствуващите. Тази вечер нямаше нищо общо с онази злощастна неделя. Истинската причина бе ясна. Когато гледаха старата дама, седнала величествено в креслото, хората — може би с изключение на един или двама, които си имаха лични тревоги — бяха спокойни, защото самата тя не се страхуваше.

Макар че беше много горещо, гостите като рояк грижливи пчелички се бяха струпали в едната половина на стаята, на няколко крачки от Том Търкил и от креслото на лейди Ашбрук. Тук температурата се беше повишила, жужаха много гласове. Сред общия шум Силия успя да поговори насаме с Хъмфри, без да го отдалечава от поста му до старата дама.

— Много хубаво се получи — каза тя.

— Радвам се, че се събрахме — отговори Хъмфри.

Монти Лефрой, който се движеше с покровителствено величие като човек, убеден, че всички са преизпълнени с уважение към него, дочу разговора им. И се намеси с приятния си, звучен, школуван глас:

— Точно така. Много се радвам, че се събрахме. Много се радвам, че се събрахме.

— Заслугата е изцяло на Кейт — заяви Силия с най-безизразния си тон: не й правеше впечатление нито чуждото самомнение, нито изкуственият чар.

— Тя е прекрасна жена — отговори Монти невъзмутимо, сякаш даряваше Кейт с благословията си. — Винаги ми е оказвала голяма помощ, огромна помощ.

— О, така ли? — Гласът на Силия прозвуча още по-безстрастно.

— Мило момиче, няма защо точно на мен да задавате този въпрос — каза Монти със същия тон. — Не знам какво бих правил без нея. — И се насочи към Хъмфри и към друга тема за разговор. — Приказвах с вашия приятел Лурия. Той е много интелигентен човек. Убеждавах го, че за да разрешиш някой труден проблем, трябва да мислиш за него, буквално само за него, по четиридесет минути на ден. Не са много, но колко малко интелигентни хора в целия свят са били способни да го постигнат. Защото е страшно изтощително. И забелязвам, че с възрастта става все по-изтощително. Кара те на сън. Аз спя и денем, и нощем. И денем, и нощем.

— И разрешихте ли вашия проблем? — Въпросът на Силия прозвуча вяло, но не невинно.

— Ще видим. Ще видим. Надявам се, че скоро ще започна да пиша книгата си.

— Колко време ще ви отнеме написването? — И този въпрос прозвуча вяло.

— Няколко години. С тези неща човек не бива да прибързва. Книгата ще бъде съвсем кратка. Може би двеста страници. И по-малко, ако е възможно. Колкото по-кратка, толкова по-добре. Искам да кажа всичко, което съм премислил.

И сякаш дарявайки поредната си благословия, той отмина. Хъмфри не бе взел участие в разговора. Забеляза, че Силия го гледа като че ли със съжаление. Следващите й думи прозвучаха някак неуместно, сякаш бяха плод на случайно хрумване. Тя просто попита:

— Какво искате да се случи? — Гледаше го с ясен поглед, спокойно и дружелюбно.

— Какво искате да кажете с това „да се случи“?

— Искам да кажа, че за вас не е достатъчно просто да седите и да чакате, нали така?

Зададен от човек не по-възрастен от собствената му дъщеря, този въпрос трябваше да му прозвучи нахално. Но Хъмфри не го възприе така. Беше убеден, че Силия знае отговора. Въпреки това тя не биваше да очаква отговор. Дори и да бяха насаме, Хъмфри пак щеше да бъде твърде потаен или твърде подозрителен за да прояви откровеност. Затова каза:

— О, аз живея ден за ден. За да поддържам добра форма, спазвам рецептата на стария Сидни Смит[1] — планове кроя най-много от обяд за вечеря. Така човек преживява по-лесно.

— Това няма да ви задоволява дълго, нали? Мене не би ме задоволило…

Сега вече той можеше да отклони разговора от себе си.

— А вие какво искате да се случи?

— Ако знаех само! — Тя го изгледа откровено, открито, не искаше нищо от него. — Но не съм нещастна. Не се чувствувам потисната. Ако у Пол има такава склонност у мен няма. А може би ако я притежавах, това би ме мобилизирало някак. Мисля, че бих искала да нарисувам няколко хубави картини, но не съм достатъчно запалена на тази тема.

— Но нали ще се омъжите повторно?

— Знаете ли, не съм сигурна. Дори и на тази тема не съм достатъчно запалена. — При тези думи тя се засмя странно, по детски, сякаш имитираше себе си и се надсмиваше над себе си. — Първия път не се справих особено добре… така е…, а и не съм лъжица за всяка уста.

— Оставете това. Пол би се оженил за вас още утре.

— Да, би го направил. Ако смяташе, че аз го искам. Или че имам нужда от това. Пол е човек на дълга. Но ми се струва, че това ще му навреди.

— Нали го обичате? — Хъмфри си даде сметка, че разговаря съвсем спокойно със Силия, сякаш някога му е била жена.

— О, да, много го обичам. Много повече, отколкото той мене. Но не съм сигурна, че ще мога да изпълнявам ролята на негова съпруга. Каквото и да разправя, той се цели нависоко. Може и да си мисли, че ще се откаже от целите си, но аз съм сигурна, че това няма да стане. Няма да сме равностойни. Ще се затворя в себе си. Едно е да има любовница, но знам, че много скоро ще поиска да има и стопанка на дома си. Мен не ме бива за тази роля. Тя ме плаши.

— Много сте несправедлива към себе си.

— Аз не мисля така.

Силия не искаше Хъмфри да й вдъхва увереност и затова той не се опита да я разубеждава. Тя изглеждаше съвсем наясно със себе си.

Шумът около тях се усили. На лицето на лейди Ашбрук бе изписана най-надменната й усмивка — вероятно бе казала нещо изключително саркастично и хората наоколо я аплодираха. Силия погледна Хъмфри право в очите и простичко, без всякаква ирония заяви:

— Доста добре се получи, нали?

Около час по-късно Хъмфри вървеше към дома си заедно с Алек Лурия. В разговора си със Силия Хъмфри бе проповядвал философията „живей ден за ден“; но сам той не беше особено склонен да следва тази мъдрост. Лурия разправяше, че хората наричали Монти Лефрой отшелник. Но той съвсем не бе изглеждал така преди малко. Интересно било да го наблюдава човек как крачи из собствения си салон и се перчи като паун.

Принципът „живей ден за ден“ не утеши Хъмфри. Когато гледаше Монти, само че не така безпристрастно, както Лурия, той започваше да мечтае и дори да крои планове за бъдещето.

— Перчи се като паун. Това ми напомня за folie de grandeur[2]. Например този негов навик да отмята глава назад — не сте ли го забелязвали и у други хора с такава диагноза?

— Струва ми се, че да — измърмори Хъмфри.

— Едно обаче е сигурно: той не е нищожество — продължи да разсъждава Лурия. — Предполагам, че е имал някакви заложби. Сигурно са възлагали много надежди на него. Никак не е приятно да ти кажат, че вдъхваш прекрасни надежди и после да чакат да ги оправдаеш. За моите ученици беше нещо като професионален риск — направо се разболяваха от това. Поредната проява на еврейския фатализъм. Разбира се, Монти не е евреин, поне аз така мисля, но в Гринич Вилидж можех да ви покажа такива като него, докато все още живееха там.

— Сигурно.

— Жените си падаха по тях. Не е чудно, ако и с Кейт се е случило същото.

— Сигурно. — Хъмфри изведнъж излезе от замечтаното си състояние и припряно заговори: — Но тя би могла да си намери някой по-добър. Тогава всичко щеше да бъде по-поносимо.

Лурия, който няколко пъти беше отварял дума по този въпрос, искаше открито да говори с приятеля си. Но като погледна мрачния му и упорит профил, реши, че моментът не е подходящ.

Имаше един човек обаче, който можеше да живее ден за ден и точно това правеше — той беше Том Търкил. В политическия живот това беше полезно, а може би и необходимо. Призовките бяха разпратени, където трябва, и клюките позаглъхнаха. Вестник „Частен детектив“ прояви наглост, като отпечата още една злостна нападка. Така се стигна до изпращането на нови призовки. Адвокатите на Търкил заявиха, че по този начин ще се удвоят размерите на нанесените щети. На Търкил може би му липсваше вътрешна увереност, може би си въобразяваше, че го преследват, но в такива случаи кръвта му кипваше и той ставаше по-активен от всякога. „Сам бог ги предава в наши ръце…“ — каза той на колегите си. А хората изпитват голямо задоволство, когато видят, че враговете им влизат в капана.

В четвъртък, преди гостуването у Кейт, когато се разбра, че лейди Ашбрук е спасена, той произнесе реч в Камарата на общините на тема валутният пазар — област, която владееше до съвършенство. В парламента речта бе посрещната с небивал възторг, който не се споделяше само от лявото крило на собствената му партия. Това представление беше триумф за актьора Търкил. За него не съществуваше нищо друго освен речта, аплодисментите и отзивите в печата на другия ден. За Том Търкил бе лесно да живее ден за ден; характерът му беше такъв.

Бележникът му беше изписан предварително с уговорени срещи, от които кръвта му също кипваше. Това обаче означаваше, че трябва да планира светските си задължения поне три седмици предварително. Търкил си беше втълпил, че трябва да се отплаща за всяко гостоприемство. На Хъмфри Лий дължеше една вечеря: от Хъмфри нямаше да има никаква полза, но дългът трябваше да се изплати. Същото се отнасяше и за Кейт: сметките трябваше да се уредят.

Търкил се консултира с главния си политически съветник и единствен доверен приятел. Това беше мисис Армстронг, Стела Армстронг. Нейното име започваше да става известно сред някои кръгове в Парламента. Тя бе на възрастта на Кейт. Беше единственото човешко същество, което не разбуждаше разяждащата подозрителност на Том Търкил. В нейно присъствие той ставаше почти искрен и наивен. От известно време в Камарата на общините се носеха клюки за техните взаимоотношения.

Да, казваше Стела Армстронг, щом той се притеснява, че не е ликвидирал дълга си към Хъмфри и Кейт, тогава по-добре да се заеме с това. Но защо да не се извлече някаква полза от този обяд? Дали лейди Ашбрук — той вече се е запознал с нея — ще приеме поканата? Повечето от колегите на Търкил са отявлени сноби и биха искали да се запознаят с една от последните grandes dames. Освен това не се знае какво може да се случи със Сузан. Тя говореше така, сякаш Сузан й беше собствена дъщеря. Старата дама може би ще се отнесе презрително към Търкил, а след това ще се присъедини към враговете му; но Стела смяташе, че той е готов да понесе и по-тежко презрение, само и само да осигури на Сузан онова, което тя иска.

Лицето му потъмня, гласът му избоботи грубо:

— Не съм сигурен какво да правя с тази стара жена — каза той. Но много скоро в очите му светна решителна, борческа усмивка. Все пак би могъл да им направи впечатление. Всяка дреболия помага: човек никога не знае — възможно е скоро да започне разпределянето на министерските постове.

Трябва да се устрои официален обяд, реши Стела. Чувала, че старата дама никога не ходи по вечери. Един официален обяд на площад „Итън“ няма да е изморителен за нея, ако изобщо приеме да дойде. Първият свободен ден на Търкил беше в петък, на тридесети юли; малко вероятно беше парламентът да има някакво заседание тогава. И така поканите бяха изпратени. Двамата зачакаха отговора на лейди Ашбрук. Стела Армстронг смяташе, че Търкил с напрежение чака отговора, но беше свикнала с това.

[1] Смит, Сидни (1771–1845) англ. писател и духовник. — Б.пр. ↑

[2] Мания за величие (фр.). — Б.пр ↑

IX

Когато Хъмфри се събуди в понеделник сутринта, една седмица след гостуването у Кейт, между завесите на прозорците трептеше слънчев лъч, а в стаята нахлуваше свеж въздух. Беше седем и половина сутринта и отвън, на Площада, както обикновено, бе много тихо. Нямаше защо да бърза да се разсънва, можеше да се наслаждава на минутите, когато се долавяше само шумът на потегляща кола някъде далеч. Скоро се чу друг звук, неочакван за центъра на големия град, звук от конски копита — бавен, отмерен, спокоен. Хъмфри беше свикнал с това. То му действуваше успокояващо, събуждаше неясни спомени от детството. Всъщност тези звуци не предвещаваха нищо друго, освен приближаването на двойка полицейски коне, които се обучаваха из лондонските улици; най-подходящи за тях бяха улиците на този квартал. На третия етаж не се чуваше друго, само може би нечии замиращи стъпки — на момчето, което разнасяше сутрешните вестници.

Хъмфри все още дремеше. В утринния въздух се разнасяше едва доловима миризма на здравец. В края на седмицата не се бе случило нищо особено — ритуалната чаша бира с Алек Лурия в събота вечер, когато в кръчмата, както винаги, е най-спокойно; а в неделя — обяд със стари познати в Ричмонд. Това беше всичко. Светският живот никога не бе го привличал, а сега още по-малко от всякога. И този ден нямаше какво да прави.

Както дремеше, на вратата на спалнята му се почука — два пъти, нетърпеливо. Вратата се отвори.

— Мистър Хъмфри! Мистър Хъмфри!

Мисис Бърбридж, икономката му, стоеше до леглото. Беше над седемдесетгодишна, енергична, в добро здраве и винаги спокойна. Тази сутрин обаче тя не изглеждаше спокойна.

— Извинявайте, мистър Хъмфри. Дошла е онази чужденка, прислужницата на лейди Ашбрук. Не мога да се разбера с нея. Иска да ви види. Страхувам се, че нещо се е случило с нейно благородие.

— Какво се е случило? — Хъмфри беше напълно буден.

— Страхувам се, че е умряла.

Мисис Бърбридж не можа да му каже нищо повече. Беше разбрала само, че Мария иска да види Хъмфри и го моли да отиде с нея в къщата на лейди Ашбрук. Хъмфри отговори, че ще се облече набързо и след малко ще слезе долу.

Мария стоеше в коридора: мисис Бърбридж я беше прегърнала през раменете. Мария бе яка млада жена, която обикновено не губеше присъствие на духа. Не плачеше, но лицето й просветна, когато видя Хъмфри, и бързо заговори на родния си език. На него му се стори, че повтаря думата „ужасно“, но останалото не можа да схване. Наложи се да я помоли да говори бавно: всъщност той не знаеше португалски, но трябваше да се опита да я разбере.

— Тя е убита — каза Мария и се прекръсти. Думите й бяха ясни, но Хъмфри не можа да повярва. Беше очаквал да му съобщят, че е получила удар или че я е сполетяла друга внезапна смърт. Но не — че е убита.

Започна недоверчиво да я разпитва. Откъде знае, че старата дама е убита? Сигурна ли е?

— Ще видите — без да бърза, отговори Мария. — Ужасно е. Главата й. Главата й.

Сега вече Хъмфри трябваше да повярва. Изведнъж, както ставаше в такива случаи, той разбра, че смъртта й е действителна, почти банална, като някакво съобщение, очевидно вярно, което отдавна е получил.

Кога е открила Мария това? Хъмфри погледна часовника си: наближаваше осем. Мария влязла в гостната, както всяка сутрин, за да почисти. И я намерила там.

— Ще видите — отново каза Мария на Хъмфри.

Опитала се да се обади в полицията. Свързала се с участъка, но не била сигурна дали са я разбрали. Английският й бил толкова лош, извини се тя. Затова дошла при Хъмфри. Отново се извини, че го безпокояла толкова много, но трябвало да разкаже всичко това на някого.

Здрави нерви има тази жена, помисли си Хъмфри. Няколко минути по-късно прекосиха Площада и влязоха в гостната на лейди Ашбрук. Пред входната врата младата жена го докосна по ръкава и му каза, че трябва да бъде подготвен. Гледката била грозна.

Миризмата заличаваше всяко друго впечатление; човек не можеше да я забрави. Не беше силна. А сладникава и слаба. Ако беше друга миризма, или по-точно ако беше причинена от нещо друго, нямаше да бъде така всепроникваща, може би дори едва щеше да се долавя. Ако беше причинена от нещо друго, може би нямаше да предизвика гадене. Защото има и приятни миризми, въпреки че са сладникави и гниещи.

Замаян от миризмата, в първия момент Хъмфри видя стаята като през мъгла. Едно от пердетата беше дръпнато, през прозореца нахлуваше ярка светлина, но за миг очите му отказаха да виждат. Имаше преобърнати столове, зеещи чекмеджета, разхвърляни по пода лампи и подноси. Това го зашемети; сякаш бе влязъл в стая, пълна с гости, където шумът е стигнал до краен предел. С крайчеца на очите си той успя да забележи, че някои картини са смъкнати от стените. Но не картините от Буден и Вламинк. След това почти в същия миг видя лейди Ашбрук и притъпените му сетива се проясниха. Докато гледаше, миризмата сякаш стана по-силна. Лейди Ашбрук лежеше пред креслото си, което беше преобърнато. Полата й бе дръпната над коленете — над костеливите колене и слабите, тънки крака. Главата й бе високо изправена — явно нещо я подпираше отзад. На килима имаше петно от потъмняла кръв. Не беше голямо — все едно че някой бе разлял чаша вино. Едва по-късно той разбра, че капчици кръв имаше и на други места — крушовидни петънца от кръв по мебелите и на стената зад гърба й. Имаше също и парченца от нещо бяло. Отначало не си бе дал сметка за всичко това, защото гледаше само главата й — не можеше да погледне нищо друго. Лицето й беше обърнато към него и към вратата. Очите бяха изцъклени, устата — широко отворена. Но не това го вцепени. На слепоочието й имаше рана и там нещо се движеше. По-късно му казаха, че е било червей, започнал вече да се храни. Но и това не задържа погледа му. От върха на главата, над косата и челото, разполовявайки челото, между очите, стърчеше двадесет сантиметра напред една дървена дръжка. Не бе перпендикулярна на челото, а леко извита надясно и малко наклонена надолу. Сякаш беше нова шапка, оригинален модел, дори нещо повече — нов израстък на човешкото лице, който хипнотизираше.

Застанала до него, Мария се прекръсти още веднъж. Едва по-късно сутринта, след като лекарите бяха пристигнали, Хъмфри разбра, че всъщност е гледал дръжката на чука, който лейди Ашбрук държеше в една кутия за инструменти в стаята, за да поправя с него някои дребни неща. Разцепът за вадене на гвоздеи беше пробил черепа и заседнал в мозъка, а отгоре се подаваше главата на чука.

Хъмфри не се помръдна. Накрая се обърна към Мария:

— Хм — употреби той най-многозначителното от всички междуметия. — Хм. Нищо не можем да направим. Най-добре е да се обадя по телефона.

Сред целия този хаос телефонът стоеше непокътнат; не беше докоснато тефтерчето с телефонните номера на познатите й, нито бележникът й, отворен на месец юли. Хъмфри разсеяно забеляза, че срещу датата тридесети юли пише „Търкил, площад «Итън» 36, тринадесет часа.“ Тя беше приела поканата.

Номерът на полицейския участък не бе вписан в нейния бележник, но Хъмфри си го припомни. Обади се на дежурния.

— Тук е Хъмфри Лий. Идвал съм при вас в участъка. Обаждам се от площад „Ейлстоун“ 72. От дома на лейди Ашбрук. Тя е мъртва. Да, убита. Съобщете това веднага. Да, умряла е. Предполагам, че е станало преди ден или два.

Кога Хъмфри е разбрал това? Преди няколко минути, търпеливо отговори Хъмфри, добре запознат с полицейските процедури. Бил приятел на старата дама и нейната прислужница го повикала. Прислужницата чужденка ли е? Да, отговори Хъмфри и гласът на дежурния се оживи. В седем и четиридесет и шест минута някой им се обадил, но не могли да разберат откъде. Изпратили патрулна кола, за да се установи адресът.

— Съобщете им го веднага — нареди Хъмфри. По-добре беше да се предприеме нещо, отколкото да се седи със скръстени ръце. — Аз ще остана тук. Изпратете някого от вашите хора. Тази работа трябва да се изясни…

— Разбирам, сър. — Така се отговаряше на началник: без да иска, Хъмфри бе заговорил с някогашния си служебен тон. — Много неприятна история. До пет минути при вас ще дойде наш служител.

Междувременно Хъмфри се помъчи да се свърже с доктор Периман. Нямаше съмнение, че скоро ще пристигне лекар от полицията, но защо да не присъствува и нейният лекар? Периман беше на посещение при пациент, но секретарката му обеща да предаде съобщението по радиотелефона.

— Непременно му кажете, че нищо не може да се направи. Тя е мъртва. Но мисля, че той ще поиска да я види, като се освободи.

След по-малко от пет минути пристигна един полицай. Хъмфри го посрещна пред вратата на гостната. Беше висок, млад мъж, с представителна външност и уверени движения. Представи се като сержант от криминалната полиция — Хъмфри не можа да разбере презимето му. Полицаят каза на Мария, която стоеше на стълбите заедно с Хъмфри, че ще се наложи да я разпита. След това двамата с Хъмфри влязоха в опустошената стая. В първия момент сержантът изруга, но когато Хъмфри каза „Ето я там“ и погледна към трупа, младият човек млъкна и повече нищо не продума. Толкова дълго мълча, че накрая Хъмфри го заговори, но бързо спря. Човекът едва се сдържаше да не повърне.

Когато видя в първия миг този дървен израстък, Хъмфри също почувствува гадене. При това имаше здрави нерви, не беше гнуслив и през войната бе виждал много човешки тела, разкъсани на парчета. Бе виждал не само части от човешки крайници и човешка плът, но и нещо по-страшно — разкъсаното на две тяло на свой познат: до кръста — на една страна, от кръста надолу — на друга. В това отношение той беше загрубял като много мъже на неговата възраст. И въпреки всичко, когато видя главата на старата дама, трябваше да си наложи да не трепне и да приеме гледката с професионално хладнокръвие. Този млад човек сигурно бе виждал трупове на самоубийци, на загинали при злополука, навярно бе виждал и убити хора, но сега не можа да издържи. Само преглъщаше.

— Елате навън — каза Хъмфри.

Едва когато излязоха в коридора, сержантът от криминалната полиция успя да се заеме със служебните си задължения. Хъмфри отново го попита как се казва и отново не разбра името му, а и сред многото имена на полицаи, с които щеше да се сблъска в близко бъдеще, така и не го научи. Може би се казваше Робинсън. Гласът му прозвуча като на човек, който се дави, но все пак успя да се разпореди:

— Вътре нищо не бива да се пипа.

— Точно така — отговори Хъмфри.

— Някой от вас двамата пипал ли е нещо?

Хъмфри преведе въпроса на Мария и тя енергично заклати глава. Мина му през ум, че гледката, която представляваше стаята, или грозната картина, както продължаваше да я нарича тя, й бе подействувала по-слабо, отколкото на полицая или на самия него.

Хъмфри отговори, че не е докосвал нищо освен телефона.

— Всъщност не е трябвало да го използувате. — Младият човек се съвземаше. — Както и да е, станалото станало. Нещо друго?

— Може би ще дойде нейният лекар — добави Хъмфри.

— И той не бива да пипа нищо. Нека само погледне от вратата.

По стълбите вече се бе изкачил един полицай, изпратен от участъка след неизясненото обаждане на Мария. Сержантът строго му каза да застане на вратата на гостната, да не прави нищо засега, да не позволява на никого, освен на полицейския лекар и на криминалните инспектори, да докосва или премества нещо в стаята.

— Вътре има труп. Трябва да ви кажа, че гледката не е приятна — заяви сержантът с небрежен, обигран глас, представяйки се успешно за закоравял следовател — окото му не мигва от такива неща.

Той се захвана за работа. Попита Мария къде има друг телефон и съобщи в полицейския участък на Джералд Роуд, че главният инспектор трябва да бъде уведомен. Също и полицейският лекар, веднага щом главният инспектор разреши това. Робинсън добави, че той самият ще иска пръв да огледа нещата, при което гласът му прозвуча още по-осведомено. Трупът няма къде да избяга. Лекарят може да почака половин час. През това време сержантът се зае да събира точки в своя полза. Макар че други щяха да водят разпитите, той смяташе, че трябва да прибави и своите бележки към случая. Беше наперен младеж, но се хареса на Хъмфри.

Хъмфри трябваше да превежда на Мария. Не научи нищо повече от това, което вече знаеше, освен че съпругът й бил сервитьор в едно кафене на Фулам Роуд. Сутринта пристигнала по обичайното време, към осем без двадесет. Сложила да заври вода за кафе и се качила горе. Забелязала, че вратата на гостната е отворена. И тогава видяла онова, което всички вече са видели. Но когато тръгнала да извика Хъмфри, забелязала още нещо. Вратата на градинската стая (стаята, през която се излизало в градината) била също широко отворена.

— Засега това е достатъчно. Нямам повече нужда от вас двамата, благодаря ви. Главният инспектор ще иска да разговаря с вас. Още веднъж ви благодаря. — Сержантът се наслаждаваше на последните минути, през които беше на власт. Но въпреки безцеремонното си държане беше любезен.

— О, забравих да ви попитам нещо. Трябва да се уведомят най-близките й роднини. Може ли да ми кажете кои са те?

— Тя има един син, лорд Певънзи. Доколкото знам, живее в Мароко. — Хъмфри бе виждал лорд Певънзи само веднъж в живота си.

— Двамата поддържали ли са връзка?

— Мисля, че той отдавна не е идвал тук. Всъщност тя поддържаше връзка с внука си, който е на военна служба в Германия — продължи Хъмфри. — Беше й на гости преди две седмици. — Хъмфри си предложи услугите да се обади в щаба на дивизията и да се свърже с Лузби.

В този момент в къщата се намираха шестима полицаи, двама от които бяха цивилни. Главният инспектор на районния участък изслуша показанията на Хъмфри и обясненията за възможните изходи и входове през градината. Обади се по телефона на няколко места, разговаря с Хъмфри, взе си бележки и с приятелска почтителност му каза, че официалните показания се правят по-късно. Действуваше се бързо и опитно. Полицейският лекар пристигна, установи смъртта, направи своето заключение и си отиде, а в това време доктор Периман се присъедини към Хъмфри в коридора. На Периман не му беше разрешено да влезе в гостната, но с позволението на младия полицай можеше да наблюдава отвън.

— Лоша работа — каза замислено Периман на Хъмфри, без да спира хубавите си очи върху трупа или върху някой предмет в стаята.

Пристигнаха още полицаи.

— Аз не мога да бъда полезен тук — каза Периман и двамата с Хъмфри слязоха долу. — Разбира се — продължи Периман, сякаш говореше на себе си, — тя и бездруго щеше скоро да умре.

— Но нали беше здрава?

— Беше на осемдесет и две години. Може би щеше да живее още някоя година. А можеше и да умре още това лято.

— Във всеки случай това е много грозна смърт — каза Хъмфри. За втори път думите на Силия бяха оставили следи в съзнанието му.

— Може би тази смърт е била по-лека, отколкото онази, от която се страхуваше — заяви Периман. — Нали не се знае как е умряла? Ако тази рана на главата е причина за смъртта, тя не е усетила почти нищо. Все едно, че си е ударила главата в някоя стена. След това няма болка, просто край. Някои хора умират много лесно.

— Надявам се, че не е разбрала кой я е убил.

— Какво значение има това?

— Не е хубаво да умреш от страх.

— Всичко е свършило бързо. И краят е настъпил. — Доктор Периман говореше така, сякаш успокояваше пациент. — В края на краищата може би отдаваме прекалено голямо значение на смъртта. Често си мисля, че дедите ни са възприемали по-разумно смъртта. Не са се престрували, че тя не съществува.

Всичко това беше вярно, Периман не беше човек на шаблона, имаше оригинално мислене, но на Хъмфри му беше дотегнало от такива разсъждения тази сутрин. А му дойде много и лъжата, която чу, когато се обади по телефона в дивизията на Лузби. Отговори му някакво момиче, спокойно и любезно, вероятно от доброволните женски служби към военновъздушните сили.

— Не, сър. Капитан лорд Лузби в момента не е тук. Той е в Англия, в отпуск по семейни причини.

— Но нали се върна от отпуск преди две седмици? — каза Хъмфри.

— Точно така, сър, но доколкото знам, миналия четвъртък го извикаха отново заради състоянието на баба му.

Хъмфри беше разговарял със старата дама в събота следобед. Тя беше в кисело настроение и се разхождаше с енергична походка из градината на Площада. Щеше да се изненада, ако беше разбрала, че Лузби е повикан в Лондон заради нея.

— Мога да ви дам лондонския му адрес, сър.

Лондонският адрес беше „Ейлстоун“ 72.

Кого разиграваше Лузби, някоя жена ли?

Хъмфри не се съмняваше, че той е способен на всякакви постъпки. Но това можеше да се окаже неприятно. Полицията щеше да разследва случая. Хъмфри, както и почти всички други през този ден, смяташе, че убийството е извършено заради грабеж, но полицията щеше да провери къде са се намирали всички познати на старата дама и особено нейният внук. И тогава някои неща щяха да излязат на бял свят. Хъмфри не знаеше кое е по-разумно — да съобщи за телефонния разговор или да изчака.

Чувствуваше се изтощен не толкова от преживения тази сутрин шок, колкото от упоритата резервираност на всички около него. Откакто кракът му бе стъпил в опустошената гостна, не бе чул нито една спонтанно изречена дума. Но към един и половина най-после получи такава възможност — в трапезарията, където той ядеше хляб и сирене, се втурна Кейт с разгорещено лице и святкащи очи.

— Разбрах от новините в един часа — каза тя. — Вярно ли е?

— Да, съвсем вярно.

— Убита ли е?

— Убита е.

Кейт сякаш всеки миг щеше да избухне в сълзи или да се разбеснее.

— Толкова е нечестно — извика тя. — След като й казаха, че е добре със здравето. След такава хубава новина. И можа да се порадва само десет дни.

Думите й прозвучаха съвсем по детски. Хъмфри никога не бе я чувал да говори толкова наивно, но от това му стана по-леко, обзе го нежност към нея.

Част втора

X

Няколко минути след като Хъмфри си тръгна, в къщата на лейди Ашбрук влезе главният инспектор Франк Брайърс, началник на отдел в криминалната полиция. Той тихо зададе два въпроса на застаналия пред входа полицай и след това все така тихо даде нарежданията си. Има ли други входове? Има ли полицай пред вратата на градината? Да му се предадат тези нареждания. Никой да не влиза в къщата освен неговите хора и експертите. След това Брайърс огледа ключалката на входната врата, каза, че трябва да се смени, и се качи горе. Придружаваше го младият инспектор Шинглър, който беше седял до него в полицейската кола. На Шинглър бе възложено да ръководи групата за оглед на местопрестъплението.

Самият Брайърс нямаше още четиридесет години. Движеше се неспокойно, с пружинираща походка, излъчваща сила и енергия; беше среден на ръст и с телосложение на професионален футболист — тънък в кръста, с мускулести бедра. Правилните черти на лицето му не правеха впечатление, докато човек не се вгледаше в очите му. Нямаше остър и съсредоточен поглед, какъвто се очаква да бъде погледът на един следовател. Такова нещо човек би открил у Хъмфри Лий въпреки спокойното му държане. Брайърс имаше много ясни, изненадващо тъмносини очи. Такива очи, разположени под красиви вежди, наивните хора очакват да видят у художници или музиканти, но очакванията им рядко се оправдават.

Разследването беше възложено на Брайърс случайно. След първоначалния оглед в полицейския участък решиха, че не бива да губят време. Беше ясно, че убийството на лейди Ашбрук ще се превърне в сензация. Опитаха се да се свържат с главния инспектор на района, но той бе зает с друг случай. Няколко минути по-късно служителите от участъка поискаха помощ от Скотланд Ярд. Оказа се, че в този момент Брайърс е свободен; той имаше подходящ чин, добра репутация и се очакваше да бъде повишен. В девет и двадесет разследването бе вече в ход. Брайърс беше изпратил двама свои сътрудници в районния участък, за да подготвят там кабинета му. Всеки момент щяха да пристигнат фотографите и лаборантите. А също и един от патолозите, към когото Брайърс имаше предпочитания.

Брайърс влезе сам в гостната на лейди Ашбрук.

— Нужни са ми десет минути — тихо каза той на Шинглър и застана неподвижно на около един метър от трупа. Сетивата му бяха изострени. Трупаше впечатления, както бе правил и Хъмфри преди по-малко от два часа. Някои от впечатленията на Брайърс бяха сходни с тези на Хъмфри, но той изучаваше обстановката по-целенасочено и съсредоточено. Не му се случваше за първи път да попадне в стая, преобърната наопаки: на такова място има какво да се види. Някои негови мисли бяха различни от мислите на Хъмфри. Едно подозрение се зараждаше в главата му, но все още не бе се оформило и се таеше дълбоко в съзнанието му.

Той продължи да стои неподвижно, само погледът му шареше из стаята. Тъй като беше далекоглед, различаваше много ясно разпилените на десетина метра пред него предмети, сякаш ги гледаше през увеличително стъкло.

Не си водеше бележки. Не обичаше да си записва нищо на местопроизшествието. Струваше му се, че по този начин впечатленията, които трептят в периферията на съзнанието, се заличават. А може би просто беше малко суетен, тъй като разчиташе на паметта си. Макар че в джоба си носеше диктофон, рядко го използуваше. Предпочиташе да съобщава някои неща на Шинглър, който ги записваше на собствения си касетофон. И бездруго за него снимките бяха най-добрият документален материал.

След малко първите снимки бяха направени. Той постоя сам още една-две минути и повика Шинглър.

— Готови ли сте?

Шинглър влезе с един от фотографите. За първите серии снимки нямаше нужда от указания. Камерата щракаше — никога в миналото лейди Ашбрук не е била снимана толкова често и от толкова различни ъгли, дори и на младини, когато като известна красавица журналистите я бяха открили след една вечеря с Уейлския принц. Щом приключиха с трупа, Брайърс каза на Шинглър какво още трябва да се снима в стаята. Камерата продължи да щрака.

Минаваше десет без десет, когато полицаят пред вратата пропусна в стаята още един човек. Той носеше чанта. Лицето му пламтеше. Първата му работа беше да си съблече сакото и да го хвърли на полицая.

— Много е горещо за такива забавления — каза той с приятен тенор. — Извинявай, че закъснях, Франк.

— Ти винаги закъсняваш.

Всъщност той бе дошъл възможно най-бързо. Това беше Оуън Морган, професор по съдебна медицина, който поради странната неспособност на англосаксонците да измислят оригинални прякори, бе известен като Уелшеца. Беше едър мъж, русокос и кръглолик. Двамата с Брайърс често работеха заедно. Уважаваха се и изпитваха някакви покровителствени приятелски чувства един към друг. Всеки смяташе, че другият е майстор в професията си. Намираха за необходимо да дават израз на чувствата си чрез словесни двубои или, както се казва понякога, чрез заяждане. И на двамата това държане не им подхождаше особено.

— Предполагам, че тук вече цари голям хаос — изрече дълбокомислено Морган своето встъпление. Той нямаше предвид нито жертвата, нито бъркотията по пода.

— О, да, навсякъде има наши следи и отпечатъци — отговори Брайърс в същия тон.

— Тук нищо не е пипано, професоре — намеси се Шинглър с помирителен тон; говорът му издаваше, че е роден на южния бряг на Темза. — Всичко е на ваше разположение.

— Е, това все пак е нещо — отговори Морган с престорено раздразнение. Той виждаше Шинглър за първи път и след като Брайърс ги запозна, добави: — Я да хвърлим сега един поглед.

Сложи си чифт полупрозрачни ръкавици, мина със слонска грация по осеяния с разни дреболии под и започна да опипва трупа. За разлика от внушителното му тяло, ръцете му бяха малки, деликатни, пипаха бързо и умело. Той дръпна клепача на едното око, огледа раните по главата, подуши въздуха като човек, току–що отворил бутилка хубаво питие. Подръпна едната ръка, която беше съвсем отпусната — вдървеността отдавна бе изчезнала. Обърна яката на роклята и видя една синина на рамото. Прокара внимателно пръсти по шията. Изсумтя и каза:

— За мен тук няма много работа. Вие ще трябва да се оправяте, не аз — обърна се той към Брайърс. — Освен ако вече всичко ви е ясно.

Брайърс поклати глава.

— Ти ще ни го изясниш. Нали затова ти плащат.

— Боже мой — избухна Морган, — вие, ченгетата, защо не изкарате един курс по медицина? Ако, разбира се, имате ум за тая работа. Не видя ли лицето й бе, човек? Не забеляза ли петната? И клепачите? Толкова е ясно. За мен тук работа няма.

— Хайде, стига. Смяташ, че е удушена?

— А какво друго? Много е лесно с жена на такава възраст. Действувано е отпред, откъм дясната й страна. Имало е малко съпротива. Една-две синини. На такава възраст не можеш да се съпротивляваш много. Искам, разбира се, снимки на синините. Преди да направя аутопсията.

— И на нас ще ни потрябват — каза Брайърс. — А какво ще кажеш за главата?

— Разбита е след смъртта.

— Колко време след това?

— Трудно е да се каже. Няма много кръв. Но е възможно скоро след смъртта.

— Може би става дума за някакъв пристъп на безумие. И друг път сме виждали такива неща, нали?

— Виждали сме.

И двамата бяха свикнали със злодеяния, извършени след убийства. И смятаха, че в повечето случаи е по-добре хората да не знаят за тях.

— Уринирала е, разбира се — продължи да обяснява Морган. Брайърс не беше забелязал как е проверил това, но професорът явно имаше остро обоняние. — Мисля, че изпражнения няма.

— А следи от сперма?

— Не мога да ти кажа, преди да я закарам в болницата.

И двамата бяха свикнали с такива изпълнения. В подобни случаи използуваха професионалните термини от учебниците. Те придаваха на всичко по-абстрактен, по-хигиеничен вид.

Брайърс постави още въпроси; Шинглър, който не искаше да остане по-назад, също зададе въпроси. Преместено ли е било тялото след убийството и след ударите по главата? Морган смяташе, че не е местено. Кръвта на пода и петното от урина потвърждаваха това.

— Искате да кажете, че някой просто я е убил, след това е разцепил главата й и е излязъл.

— Изглежда, че точно така е направил.

— Имаш ли представа кога точно е била убита? — попита Брайърс.

— И това ще ти кажа, след като я закарам в болницата. Толкова време е минало, че по температурата на тялото не може да се съди. Но по друго може. Момчетата от лабораторията ще имат много работа — ще видите на какво са способни. Сигурно са плъзнали много паразити. Червейчетата се развиват страшно бързо в такова време. Вижте ги. Моето предположение е, че е убита преди около тридесет и шест часа, плюс-минус три-четири часа. Значи в събота вечер. Но може би ще установим нещо по-точно. Тук нали нямате повече работа? Време е да се захванем с нещо сериозно.

Брайърс извика един лаборант, защото му бяха нужни още проби от пода и от стените около трупа. След това трупът бе положен на носилка и изнесен навън. На тротоара се бяха събрали хора, тъй като новината вече бе плъзнала сред жителите на Площада, а и по-надалече. Миниатюрната автоколона от три коли потегли — начело беше линейката, след нея полицейската кола на Брайърс и накрая частната кола на Морган.

Движеха се с полицейска скорост. Скоро навлязоха в една от широките улици на Ист Енд с ниски сгради, бедни олющени магазинчета, еврейски имена и еврейски звезди. Шинглър, който седеше до Брайърс на задната седалка, се опита да подхване разговор. Но Брайърс не откликна. Беше зает със собствените си мисли.

XI

Главната болнична сграда, построена в края на деветнадесети век, беше солидна и тъмна, но те не влязоха в нея. Царството на Морган се намираше в една странична улица и се състоеше от скупчени постройки, издигнати след войната, към които имаше и две къщи от готови сглобяеми части. Голяма ярка табелка, каквато може да се види на някоя кръчма или на емигрантска църква, гласеше: „Катедра по съдебна медицина и патологична анатомия“. Макар че царството му изглеждаше неугледно, Морган се гордееше с него.

Когато всички слязоха от колите, той каза на Брайърс:

— Няма защо да се бавим, нали така?

В действителност никой не даваше вид, че бърза. Такава грешка правеха само новаците. Брайърс и Морган поддържаха равномерно темпо, без да избързват или да се бавят. Посрещна ги един от сътрудниците на Морган — носеше два плика, адресирани до главния инспектор, началника на отдел в криминалната полиция, Брайърс. Брайърс хвърли поглед на двата листа и ги подаде на Шинглър. Това бяха кратки сведения от Скотланд Ярд за лейди Ашбрук. Съвсем формални — възраст, бракове, имена на роднини.

Влязоха в моргата. Под осветения на ивици таван се разкри голямо бяло и безлично помещение с мраморни маси. Друго помещение, по-малко, с една-единствена маса, се осветяваше от лампа, която разливаше дневна светлина. В по-малката стая ги чакаше завеждащият моргата, който се казваше Агню, облякъл вече работната си престилка — маслиненозелена, а не бяла. В една ниша, която служеше за съблекалня, всички облякоха такива престилки. Там висяха и маски, но Морган не посегна към тях, нито ги предложи на останалите. За него разправяха, че обичал да произнася речи пред студентите си: твърдял, че миризмата е твърде важна и не бива да се пренебрегва.

От малкото помещение, където Морган правеше дисекции, се виждаше голямата учебна зала. Всички се скупчиха около единствената маса. Групата се състоеше от самия Морган, един лекар, завеждащия моргата, един лаборант, Брайърс, Шинглър и фотографа. Като начало закрепиха трупа в едно кресло до масата. Беше както в гостната — облечен, недокоснат.

— Така добре ли е? — попита Морган.

— Добре е — кимна Брайърс.

— От главата и надолу. Косата, разбира се, ще обръснем по-късно.

Камерата защрака — пред главата, отстрани, над нея.

— Снимайте тези рани — нареди Брайърс.

— Искам проби. Веднага ги занесете на момчетата в лабораторията — каза Морган на Агню. — Обяснете им, че е спешно. Проби от носа и устата. — И от двете места изтичаше кръв и слуз и се движеха червейчета. — Това също е работа за момчетата.

Камерата продължи да щрака.

— Сега свалете дрехите. Трябва да видим дали не са я облекли с нещо, след като е била убита. Не бързайте — каза Морган, а Брайърс добави:

— Снимайте всичко по ред.

Внимателно, с хирургическа предпазливост, чукът беше изваден от главата. Камерата запечата раните. След това Агню и помощникът му свалиха дрехите. Това не бе трудно. Поради горещината лейди Ашбрук беше облечена съвсем леко. Роклята се свлече. Тук Морган ги спря, за да огледа синините по шията и раменете.

— Не е било нужно голямо усилие — измърмори той на Брайърс.

През цялото време Шинглър шепнеше в касетофона си.

Под роклята имаше копринен комбинезон.

— Петна не се виждат — каза Агню.

— Ще го изследвате — отговори Морган.

Последва тънък сутиен и много тънък колан за жартиери.

— Не е имала нужда от това — измърмори Морган. — На колко години е била?

Брайърс му отговори.

— Велики боже, това се казва добре запазена фигура — отново измърмори Морган.

Без дрехи тялото не изглеждаше толкова слабо, като се изключат краката от коленете надолу.

— Впрочем коя е тя? — попита Морган sotto voce.

И Брайърс отново му отговори.

За първи път Морган високо възкликна.

— Боже мой — каза той. — Значи е от големците. — Беше заговорил напевно, по уелски, което друг път никога не правеше. Изглежда, бе казал някаква смешка, която остана неразбираема за присъствуващите.

Събуха чорапите. После копринените гащи.

— Изследвайте ги. Ще откриете урина. Искам да знам има ли нещо друго.

Тези нареждания не бяха нужни. Агню си разбираше от работата не по-зле от самия Морган.

— Засега толкова — каза Морган. — Нали ще я приготвите? Десет минути достатъчни ли са?

— Горе-долу — спокойно отговори Агню.

— Хайде ние да излезем навън — поведе ги Морган. — Сега можеш да изпушиш една цигара — каза той на Брайърс.

Морган знаеше, че Брайърс е заклет пушач и че тази сутрин часове наред е бил лишен от възможността да пуши. Той веднага извади пакет цигари. И двамата с Морган бяха необичайно мълчаливи; само неуморният Шинглър поддържаше разговора, думите му се лееха гладко, черната му лъскава коса бе гладко сресана назад. Беше неуморим и наблюдателен — нямаше как да не го изслушат.

— Ще им дадем четвърт час — каза Морган, сякаш очакваше закъснели гости. Но преди да бе изтекло определеното време, той ги поведе обратно към моргата.

Трупът беше изпънат върху масата. Космите от тялото и от главата бяха отстранени. Без коса главата изглеждаше много по-малка, а тялото — чисто, слабо, но не мършаво или съвсем младо. Морган бе казал, че лейди Ашбрук е имала невероятно запазена фигура. Но той, който работеше с трупове, бе забелязал нещо, отдавна открито от някои донжуани: лицето обикновено се състарява, но тялото — не. За някои хора това откритие се оказва много приятно.

— Така — каза Морган и ноздрите му се разшириха; през следващия половин час това щеше да става още няколко пъти. В гостната беше усетил слабата сладникава миризма на разлагаща се плът. Тук не долавяше нищо друго освен лъх на формалдехид, което го дразнеше — беше останал от предишна аутопсия.

Преди полицаите да разберат, Агню отвори черепа. Извади мозъка и го подаде на Морган, сякаш му предлагаше най-безобидния предмет. Морган го огледа няколко секунди и каза:

— Два удара. Вторият е щял да я убие. Ако не е била мъртва преди това.

По-нататък Морган продължи сам. В случай като този се правеше разрез от гърлото през целия гръден кош. Докато наблюдаваше, Брайърс си мислеше, че Морган често предпочита големите V-образни разрези. Той извади белите дробове и сърцето.

— Никакъв признак на заболяване, всичко е в ред. Била е по-здрава от всички нас — заяви той с нотка на завист в гласа си.

Вътрешните органи бяха поставени в умивалника, грижливо подредени един до друг. Черен дроб, бъбреци. На стомаха бе отделено по-голямо внимание.

— По-добре да го изследваме. Не е лошо да разберем какво е яла за последен път — каза той, докато проверяваше с пръст едно от отверстията на стомаха. — Тук може би е имала неприятности. Мисля, че не е нищо патологично. Просто износено от дълга употреба. Може да й е причинявало болка.

Трупът на масата представляваше една кухина. Вътрешните органи бяха извадени — все едно изложени на показ. Може би само лекарите и Агню биха ги различили от собствените си органи. Или от карантията, която се продава в някоя старовремска месарница.

— Засега друго няма. — Морган ги остави да стоят прави и излезе, но скоро се върна — беше си измил ръцете. — Да вървим да поприказваме — обърна се той към Брайърс, а след това към Шинглър: — Вие също ли ще дойдете? — Въпросът му прозвуча така, сякаш би искал Шинглър да се откаже, но това беше малко вероятно.

„Да вървим“ означаваше придвижване през тесни проходи, изкачване по стълби, спускане по коридори, които напомняха за несполучливо построен хотел, докато накрая стигнаха до кабинета на Морган. Той представляваше една разхвърляна стая със снимки на спортни отбори, на студентски групи и на зъбни протези, чието място очевидно не бе там. Всъщност те бяха спомен от един съдебен случай, описан в сборника „Известни английски процеси“, в който показанията на Морган се бяха оказали решаващи. На лаконичния език на хората, работещи в моргата, „да поприказваме“ означаваше първо и преди всичко да пийнем. Щом влязоха в кабинета, Морган затърси бутилката уиски зад бюрото си. На Брайърс наля чисто уиски, на себе си — още по-чисто. Шинглър взе чашата си, разреди питието и отпи от него. Другите двама пресушиха чашите си.

От време на време подхващаха разговор, като си разменяха реплики, сякаш подхвърляха разсеяно топки за пинг-понг. Говореха само като професионалисти, сякаш бяха лишени от чувства. А в действителност изпитваха облекчение, че аутопсията е приключила. Да, Морган бе правил много аутопсии. Вярно, че обичаше да използува способностите си и да ги демонстрира. И Брайърс обичаше работата си и се възползуваше от помощта, която патологът можеше да му окаже. Но все пак в работата им имаше моменти като този, моменти на скрито напрежение. И двамата с Морган бяха здрави, нормални мъже и понякога даваха израз на това. То си проличаваше в прекалената им общителност. Почти през цялото време живееха в близост със смъртта. Но не обичаха смъртта. С пакета цигари пред себе си Брайърс се чувствуваше по-удобно. Аутопсията не беше приятна на никого. Освен може би на равнодушните хора. Норман Шинглър изглеждаше напълно безучастен. Той трупаше опит от аутопсиите, беше съсредоточен, просто вглъбен в изучаването на професията си.

Брайърс запали нова цигара и двамата заговориха като колеги — чакаше ги работа, трябваше да се справят с един проблем.

— Някои неща са ясни — каза Морган. — Причината за смъртта. По този въпрос няма никакво съмнение. Но защо черепът й е бил разбит — това ще трябва да откриете вие. Тук не мога да ви помогна. Кога е настъпила смъртта? Малко по малко ще разберем това. Ще имате късмет, ако изникне нещо по-конкретно. Освен ако някой от вашите полицаи не докара свидетел. Но след всичко, което съм видял покрай вас, няма да му повярвам. Все едно, ти нали чу резултатите?

Откакто влязоха в кабинета, телефонът беше звънял два пъти. Първия път се обадиха ентомолозите. Морган повтаряше гръмогласно онова, което чуваше. Червейчета от първо поколение, червейчета от второ поколение, разбира се. Последва някакъв спор по телефона. После Морган обяви на всеослушание:

— Всъщност моите предположения се оказаха доста точни. Ако приемем, че прозорецът и е бил отворен и температурата, не е била по-ниска от двадесет и пет градуса — нали им казах на тия глупаци какви са били условията, — първите яйца са снесени най-рано в събота вечерта в седем часа и най-късно в единадесет часа. Горе-долу тогава.

— Раните по главата са нанесени след убийството — каза Брайърс. — Значи, убийството е извършено по-рано, но сигурно, не много по-рано.

— Все пак станало е в събота вечерта, а не през нощта — отговори Морган.

— Правилно — съгласи се Брайърс.

Второто съобщение по телефона беше по-кратко и ясно. Никакви следи от сперма. Морган се изненада. Макар че не бе открил нищо с просто око и на пипане, все пак се изненада. Брайърс добродушно се пошегува:

— Нали си виждал прекалено много убийства, а, Уелшецо?

Морган си наля още една голяма доза уиски, но Брайърс отказа. Часовете за обед отдавна бяха минали. Никой не беше ял. Но двамата като че ли не бяха забелязали колко време е изтекло. Към два и половина Брайърс каза, че има работа. Разделиха се шеговито — Морган обеща, че ако полицията изпадне в безизходица, той сам ще отиде да оправи нещата.

XII

Брайърс действително имаше да върши работа в районния полицейски участък на около един километър от дома на лейди Ашбрук, където до този момент изобщо не бе ходил. Един от помощниците му, инспектор Фламсън, подготвяше стаята, която бе решил да нарече Кабинет за разследване на произшествието. Фламсън бе грозноват, но много сръчен в работата си. Бе подредил вече картотеката, а върху дългата маса, покрита със зелено сукно, лежаха струпани папките, които чакаха Брайърс. Чакаше го и един представител от отдела по печата при Скотланд ярд. Той беше изготвил съобщение за вестниците — фактите бяха изложени сухо, формално. Брайърс каза, че засега това е достатъчно. Пресконференция щеше да има на другия ден следобед. Фламсън съобщи, че междувременно не се е случило нищо особено.

— Няма значение, свикнали сме — отговори Брайърс.

Фламсън беше изпратил първата група за разследване по домовете в квартала. Какви хора са включени в групата? Служители от Скотланд Ярд, полицаи от районния участък, сътрудници на криминалните отдели от управлението и от района.

— Добре — каза Брайърс. — Колко са на брой?

— Днес са около тридесетина души.

— Ще ни бъдат нужни много повече хора — отговори Брайърс. — Но като начало стигат. — Той заяви, че на другия ден рано сутринта ще говори с тях и добави: — Виждам, че сте дали ход на нещата, Джордж. Радвам се, че не бях тук да ви преча. Благодаря ви. А сега най-добре да се заловя с папките.

Той започна с написаните на машина справки за лейди Ашбрук, за двамата й съпрузи, за сина й и за внука й. Голяма част от тази информация бе дадена от адвокатите, чиито имена бяха открити по намерените в гостната документи. Момчетата са действували бързо и точно, помисли си Брайърс. След това прочете показанията, дадени и подписани този следобед от двама души, които първи бяха видели трупа. Мария Ферейра и Хъмфри Лий. Хъмфри Лий — дали е същият Хъмфри, който му беше познат, дори повече от познат? Брайърс си спомни, че Лий живее в този квартал. Бяха се запознали, когато Брайърс беше сержант от криминалната полиция, изпратен по служба в Кипър. А там имаше един човек от службите за сигурност, някой си полковник Лий, който се бе държал приятелски с него и тактично му бе помагал със съвети. Това беше отдавна, но оттогава те поддържаха връзка. Преди известно време Брайърс беше споделил пред него какво е състоянието на жена му. Брайърс, който изглеждаше контактен човек и умееше да се представя като такъв, рядко се сприятеляваше, но с Хъмфри Лий можеше да си говори по всякакви служебни въпроси.

Брайърс поръча да му донесат бисквити, кафе и още два пакета цигари. Остана да работи до девет часа, а на другата сутрин в осем часа се върна пак в същия кабинет, за който Фламсън щеше да получи похвала; но сега той би трябвало да се преименува на Кабинет за разследване на убийството, тъй като Брайърс обичаше точните думи и тази обич, колкото и странно да изглеждаше, бе наследил от същия онзи Хъмфри Лий.

В осем и половина големият кабинет се изпълни със служители на полицията — мъже и жени. Брайърс беше добил опит в ръководенето на такива срещи: държеше се весело, окуражително, закачливо. Каза, че засега били в намален състав и щели да работят до припадък. Но това нямало значение. Всички знаели, че при разследването на подобни случаи най-важни са първите дни. Не било хубаво да предоставят възможност на онзи, когото търсят, да обмисля нещата. Той щял да има достатъчно време да мисли, когато влезе в затвора. Сега трябвало да действуват във всички посоки. Около гара Виктория имало много престъпници. Имало ги из целия район. Всеки един от тях щял да бъде заподозрян, засега щели да се ръководят точно от тази формула — всеки от тях може да е убиецът. Главният инспектор Бейл щял да разпредели групите по участъци. Положението можело да се изясни и утре. А можело да не се изясни и седмици наред. Успех.

Когато хората започнаха да се разотиват, Бейл, който — освен Брайърс — беше единственият висш полицейски служител сред присъствуващите, задържа шестима души. Брайърс не бе казал почти нищо за това какво вече му е известно по случая, нито какво мисли по някои въпроси. Шестимата служители бяха специалисти по водене на разпити. Беше им възложено да разпитат издирените до този момент познати на лейди Ашбрук. Това означаваше посещения в елегантни къщи в „Белгрейвия“ и „Челси“, където живееха богати хора.

— Ще трябва да пипате внимателно — каза Брайърс. — Засега не оказвайте голям натиск. Иначе ще започнат да се обаждат на шефа и да му крещят по телефона.

След това Брайърс кимна на Бейл и двамата, следвани от Шинглър и Фламсън, прекосиха полицейския участък и влязоха в друга стая, доста малка, предназначена само за тях четиримата; в нея имаше една полирана маса и няколко стола с твърди облегалки. Стаята се намираше в дъното на сградата и единственият й прозорец гледаше към задните градинки на къщите по Джералд Роуд; слънцето бе превърнало тези градинки в късчета земя с изгоряла трева. Шинглър подаде глава през вратата и машинално извика да донесат кафе — както се прави в Америка във всяка служба, по всяко време на деня.

Тези трима мъже бяха най-близките сътрудници на Брайърс. Те не създаваха впечатление за еднородна група в социално отношение — бяха просто трима души с една и съща професия, изкачили се до средата на йерархичната стълба. Ленард Бейл, първият човек след Брайърс, отговаряше за групите за водене на разпити. Имаше прошарена коса и хубаво, изпито лице с дълъг нос — това бе външност на духовник, на някой кардинал, който не се интересува от политика, а само от религия. Раменете му бяха широки и полегати, което често е признак за физическа сила. Като обикновен полицай неведнъж бе награждаван за храброст. Преди няколко години двамата с Брайърс бяха криминални инспектори с едно и също служебно положение. След това Бейл остана някак в сянка — повишиха го в главен инспектор, но повече нямаше какво да очаква. Брайърс, шест години по-млад от него, го бе изпреварил в служебната йерархия. Но Бейл, изглежда, не изпитваше завист. Държеше се така, сякаш му бе приятно, че е на второ място.

Брайърс седна на масата, позвъни да му донесат пепелник и попита:

— Предполагам, че всички сте прочели документите? Какво е положението?

— Вижте какво, сър — започна Бейл. В присъствието на други хора той винаги спазваше служебния етикет, макар че когато говореше насаме с Брайърс, единствен той се обръщаше към него на малко име. — Машината още не е заработила на пълни обороти. От само себе си се разбира, че ще ни бъдат нужни още хора.

— Разбира се. Аз ще натисна онези отгоре. Не могат да ни откажат за такъв случай. Но искам да знам какво мислите всички вие. Какво ни е известно до този момент?

— Не е много, шефе. Съвсем не е много, по дяволите — отговори Фламсън.

Фламсън се водеше за началник на кадровия отдел, но всъщност постът му бе по-отговорен. Беше пълен мъж, прехвърлил тридесетте, с румено лице и смолисточерна коса — мургав англичанин от централните райони на Англия с непоправим акцент. Брайърс и Бейл вече бяха оправили северняшкия си говор. По произход не бяха свързани с работническата класа, а със социалната прослойка непосредствено над нея, известна като ничия земя.

— Но едно нещо знаем с точност, шефе — каза Шинглър. — Този, когото търсим, не е обикновен хулиган. Тук не става въпрос за банално убийство.

— Това е ясно от пръв поглед — отговори Брайърс, но думите не прозвучаха подигравателно. Шинглър беше отракан, амбициозен, но умен и се ползуваше с особеното покровителство на Брайърс. Беше млад за поста, който заемаше. Може би това се дължеше на способностите му, но и Брайърс бе улеснил служебното му издигане. Без да съзнава, той имитираше Хъмфри Лий, който навремето му бе давал съвети.

— Нашият човек е знаел какво върши — продължи Шинглър. — Да предположим, че е минал по задната уличка, прекосил е градината и е влязъл през градинската врата. Не е оставил никакви следи. — Шинглър, който ръководеше оперативната група на местопрестъплението, бе подготвил доклад, разпространен предната вечер. — Момчетата търсят следи навсякъде. Досега не са намерили нищичко. Част от стъклото на градинската врата е извадено. Това е стар номер. Не е работа на хулиган. Никъде няма никакви следи. Из цялата тази голяма къща, дявол да го вземе.

— Искате да кажете, че е действувал професионалист? — облегна се на стола си Брайърс.

— Изглежда, той се е постарал да остави впечатление, че е обикновен убиец — отговори Фламсън.

— Може и да е бил професионалист — разсеяно каза Брайърс. — Разбира се, че може.

— Това е само предположение — намеси се пак Шинглър. — Но не е единственото. Не сме имали достатъчно време, за да се съсредоточим, нали така, шефе?

— Така е.

— Но нашият човек не е обикновен убиец.

— Защо всички смятат, че трябва да търсим непременно мъж? — авторитетно попита Бейл. — Може и да е жена.

Двамата по-млади служители го погледнаха изненадано. От Бейл, „старата пушка“, както го наричаха зад гърба му, никой не очакваше интересни предположения. Колегите му го обичаха, но не го уважаваха, може би защото не внушаваше ни най-малък страх. Подценяваха го. И сега се разсмяха весело и шумно.

— Не е изключено — прекъсна веселието Брайърс със строг глас. Въпреки непосредствеността и приветливостта си, Брайърс внушаваше страх, понякога много по-силен, отколкото бе желателно. — Съвсем не е изключено. Нямаме никакви основания да зачеркваме тази възможност. Никакви.

Шинглър винаги се стараеше да направи добро впечатление, но понякога нетърпеливостта му пречеше. И сега заговори прибързано, сякаш изобщо не бе ставало дума за жени.

— Ако е професионалист — започна Шинглър, — почти нищо не е спечелил от тази работа. И в доклада съм отбелязал, че са взети само някакви дреболии и около триста лири в банкноти. Сведенията от магазините в квартала са, че старата дама е плащала в брой. Брояла е суха пара.

— Това може да се окаже полезно за нас — каза Брайърс.

— Да, трябва да проследим банкнотите, сър — добави Бейл. — Нали видяхте доклада на Норман — тя си е записвала номерата на банкнотите в едно тефтерче. Съобщили сме ги на всички наши хора.

— Добре — отговори Брайърс и между другото подхвърли: — Може и да е бил професионалист, но не много добър.

— Съгласен съм — присъедини се към него Бейл.

— Част от работата е свършил като много добър професионалист. Не е оставил никакви следи. Но, от друга страна, се е представил много зле. Повечето професионалисти предварително биха проверили има ли в къщата нещо, което си струва да се вземе, не е ли така? И няма да се разбеснеят и да изпочупят всичко, за да минат за хулигани.

— За какво намеквате, шефе? Искате да кажете, че някой се е опитал да инсценира обир?

— Не искам да кажа чак това — невъзмутимо отговори Брайърс. — По-вероятно изглежда, че тук е действувал някакъв глупав професионалист, който е загубил самообладание. Най-голямата грешка, която всички сме правили, е, че си слагаме наочници от самото начало. Много следователи са се провалили в стремежа си да докажат едно-единствено предположение.

— Но, шефе, все пак… — започна Фламсън.

— Все пак какво? — рязко го прекъсна Брайърс.

— Ако ви разбирам правилно, шефе, искате да кажете, че може и да не е бил крадец, влязъл с взлом, за да види какво може да открадне. Искате да кажете, че такава възможност съществува, а това означава, че тя не е убита от човек, когото е хванала на местопрестъплението и следователно има друга причина. А според мен това говори за истинско убийство. Както изглежда, преднамерено.

— Може би. А може би не — каза Брайърс.

Фламсън се бе изпотил и избърса челото си. Той не се предаваше лесно и искаше да отстои малката си победа.

— Тогава значи трябва да се насочим към подбудите. Защо е било нужно да убиват старицата? Може би за пари? Кой би получил парите й, след като я очисти? За това си мислех вчера следобед.

— Тази мисъл не е толкова гениална. Трябваше да започнем с това още щом приключихме с подготовката. Поначало практиката е такава — недоволно каза Шинглър и кисело се усмихна. Той си даде сметка, че Фламсън пръв е предположил какво мисли Брайърс или поне за какво намеква.

— Аз се захванах с това вчера следобед. — Фламсън все повече се потеше, сякаш беше преситен като след богато угощение. — И си поговорих с Лен Бейл, нали така?

Бейл леко кимна.

— Трябва да видим завещанието й. Нали казвате, че практиката е такава, Норман. А ние сме ченгета, както знаете. Лен се обади на адвокатите й — намерихме техни писма сред книжата й; и това също го знаем от практиката. Лен каза, че адвокатите са наясно. До една седмица ще отворят завещанието.

— Много добре, Джордж — извика одобрително Брайърс и после се обърна усмихнато към Бейл: — Много добре, Лен. — След това добави: — Нали знаете, че ако изникне нещо, няма да ни е лесничко. Няма да ми е приятно да се разправям с хора от висшето общество. Не съм имал много работа с тях, но знам, че умеят да се държат един за друг. Нали ме разбирате — няма да играем на собствен терен.

XIII

Във вторник сутринта, докато Брайърс и сътрудниците му се съвещаваха, Хъмфри седеше във всекидневната си и четеше „Таймс“. Веднага беше намерил съобщението за убийството. За това не бяха нужни особени усилия. На първа страница имаше голямо заглавие. Хъмфри не се и съмняваше, че в другите вестници има и по-крещящи заглавия. В момента сред новините нямаше друго такова събитие. Финансовата криза; времето — все още без никакви признаци за промяна (просто невероятно в Англия хората да говорят, че посевите изгарят и че има опасност да настъпи суша); убийството в „Белгрейвия“. Убийството предизвикваше най-голям интерес.

Убийството в „Белгрейвия“: това заглавие стана известно извън пределите на Лондон, дори извън пределите на Англия, сред много хора, които нямаха никаква представа къде се намира „Белгрейвия“ и какво представлява. Както бяха предвидили Брайърс и шефовете му в Скотланд Ярд, убийството щеше за дълго да остане сензация.

В официалното съобщение не се казваше нищо, освен че според полицията лейди Ашбрук е убита и че разследването е възложено на главния инспектор Брайърс, началник на отдел в криминалната полиция. Когото прочете тези редове, Хъмфри се зарадва по няколко причини. Без съмнение Брайърс се бе запознал с показанията, дадени предишния ден, и Хъмфри, който знаеше колко бързо действува той, очакваше в най-скоро време да го потърсят. И изпитваше удоволствие от предстоящата среща. Той обичаше и уважаваше Брайърс, може би го обичаше така, както учителят обича любимия си ученик. Самият Хъмфри не бе постигнал голям успех, но се радваше, когато други хора можеха да се похвалят с такова нещо. Освен това се ласкаеше, че е заложил на победителя.

Некрологът в „Таймс“, който не беше поместен на първа страница, съдържаше формални, кратки биографични данни — семейство, бракове, син — маркиз; убитата била известна в лондонското общество в периода между двете световни войни; занимавала се с обществена дейност; била председателка на Съюза на жените — консерваторки (1952–1963), член на Англо-норвежкото дружество и на Фонда за изследване на раковите заболявания.

По-сух некролог от този не можеше да се съчини. Навярно някои от приятелите на лейди Ашбрук щяха да се подразнят от това и да пожелаят да добавят нещо по-емоционално, а това не би било никак трудно.

Късно сутринта телефонът иззвъня. Хъмфри чу собственото си име, изречено с мек, приятен глас. Същият глас каза:

— Обажда се Лузби. Вижте какво, имам нужда от помощ. Може ли да поговорим?

— За какво? — Въпросът на Хъмфри не прозвуча предразполагащо.

— Изпаднах в затруднено положение. А вие сте умен човек, нали?

— За какво става дума?

— Нека да поговорим. Може би ще ми помогнете… — Гласът прозвуча настоятелно.

— Щом искате — каза Хъмфри, който си представи последиците от този разговор и си спомни за някогашната си служебна предпазливост. — Но не по телефона. И по-добре не идвайте тук. Сигурно ви търсят.

Срещнаха се в едно мрачно, задушно, но препълнено кафене в далечния край на Кингс Роуд, което Лузби бе избрал. Каквито и тревоги да имаше, Лузби изглеждаше в цветущ вид — като галеник на съдбата, и не се поколеба да си поръча спагети по болонски.

— В щаба ми казаха, че сте ме търсили в понеделник — заяви той съвсем спокойно.

— Съвсем естествено беше да ви потърся — отговори Хъмфри.

— Не бях там.

— Разбрах.

— Всъщност бях в Лондон — усмихна се Лузби със своята невинна, откровена, безсрамна усмивка. — Какво ще кажете?

— Няма значение аз какво ще кажа. Вие ще трябва да дадете обяснения пред полицията, нали разбирате? Какво правехте в Лондон?

Лузби продължи да се усмихва и да се държи съвсем спокойно.

— О, нали ме знаете какъв съм?

— Знам ли?

Лузби не се смути от този въпрос.

— Чувствувах, че имам нужда да се поразвлека. По възможно най-добрия начин. Затова си взех отпуск за няколко дни. Здравето на баба беше много добро извинение. В края на краищата и друг път съм използувал това извинение, нали?

— Но не отидохте да я видите?

— За съжаление не. Обадих й се по телефона в събота следобед. Тя каза, че се чувствува добре.

— А къде бяхте?

— Тук наблизо. Съвсем наблизо — отвърна Лузби.

— Къде?

Изведнъж Лузби заговори сдържано и хладно.

— На този въпрос предпочитам да не отговарям. — После отново безсрамно се усмихна. — Намерих си едно уютно гнезденце. Много удобно за развлечение.

— С жена ли?

— Това вие го казвате, не аз.

Лузби взе да рови с вилицата из спагетите. Навремето Хъмфри бе водил доста разпити. Затова замълча. Младежът щеше да заговори сам. И действително заговори, съвсем невъзмутимо.

— Нали ви казах, че съм в затруднение. Сега разбирате защо. Обаче какво да правя?

Хъмфри помълча известно време и накрая попита:

— Това, което ми казвате, истина ли е?

— Защо да ви лъжа?

— Има много причини. Но няма да ви ги кажа, ако ме лъжете.

Лузби се усмихна с най-милата си усмивка:

— Искате ли да се закълна в Библията?

— Няма нужда — отвърна Хъмфри и също се усмихна, но не толкова мило. — Дори и да сте най-големият лъжец, пак бихте се заклели.

Лузби се разсмя.

— Добре. Казвам ви истината. Не съобщавам точно къде и с кого съм бил. Защото може би ще се изненадате. Искам да запазя това в тайна, освен ако не се наложи да разкрия тайната. В края на краищата ще се съгласите, че постъпвам като истински английски джентълмен.

Хъмфри не се сдържа и се засмя. Лузби сигурно осигуряваше успеха си сред жените точно с такива духовитости. Човек трябва да познава тази категория хора, за да схване колко хапливи са забележките им. Сега Хъмфри заговори по-дружелюбно:

— Тогава да започнем оттук. Всеки що-годе разумен човек би ви дал същия съвет. Това би направил и всеки почтен адвокат. Но съветът ще бъде напълно безполезен, ако не казвате истината. Трябва да отидете в полицията и да повторите онова, което вече ми казахте. Ще отидете веднага щом свършите с… това. — Хъмфри погледна вяло пълната чиния със спагети. — Трябвало е, разбира се, да отидете още вчера сутринта. Там ще се държат съвсем учтиво с вас. Ще дадете показания и ще се подпишете. Те ще направят проверка. Не забравяйте, че това е сериозно нещо. Те не са глупаци. Ще бъдат подозрителни. Работата им е такава — да бъдат подозрителни. Не се ръководят от възвишени представи за човешката природа. Ще се интересуват от завещанието на баба ви. Ако се окаже, че ви е оставила някоя хубава сума, а според мен това е твърде вероятно, ще си отварят добре очите. Затова ако не казвате истината, всичките ми съвети ще бъдат излишни.

Както бе заявил Шинглър предишния ден в участъка, думата „завещание“ говореше сама за себе си. В случая Хъмфри не бе проявил някаква особена интуиция или далновидност. Предположението, което бе направил, би хрумнало на всеки на негово място, озовал се в подобен момент в близост с такова убийство.

Хъмфри прекъсна разсъжденията си и попита:

— Впрочем какво е завещанието й? Знаете ли?

— Нямам никаква представа. А вие знаете ли?

— Отде накъде? На мен тя никога не се е доверявала. А кой знае дали изобщо се е доверявала на някого, особено напоследък. Освен може би на вас.

— Не, не. Тя беше привързана към мен и нищо повече. — За първи път, откакто бяха започнали да говорят, Лузби като че ли стана сериозен. Без да гледа Хъмфри, той попита: — Нали имате доверие в мен?

— А вие как мислите? — запита на свой ред Хъмфри със същия закачливо-палав тон, с който Лузби беше парирал един негов въпрос. Всъщност в този момент Хъмфри не можеше да даде честен отговор дори на себе си. Имаше ли доверие в Лузби? Много разпити беше водил през живота си. И бе открил нещо любопитно. Прозрението или интуицията — няма значение как ще го назовем — изчезваше в хода на разпита.

Подозренията се засилваха, придобиваха конкретна форма, докато накрая човек се чувствуваше оплетен в мрежата на самозаблудата. Точно от това трябваше да се предпазва всеки професионален следовател, но повечето не внимаваха. Всичко изглеждаше възможно и всеки изглеждаше опасен. Например, доколкото Хъмфри си спомняше, единствените хора в квартала, в чиито досиета, изготвени от някогашната му служба, имаше въпросителни знаци, бяха Том Търкил — заради левичарски прояви още на младини, нещо обикновено за един политик, и Пол Мейсън, колкото и невероятно да звучеше това. Но Пол, който изучаваше външната търговия, бе пътувал много в Източна Европа.

В нормална обстановка всеки, който можеше да различи черно от бяло, щеше да разбере, че Пол е толкова способен да измени на родината си, колкото Уелингтънският херцог; но Хъмфри си представяше как по време на разпит налудничавото подозрение все повече се засилва — ами ако Пол е класическият пример за добре обучен, хладнокръвен изменник от висшата класа. Когато водиш разпит, не трябва да се поддаваш на такива подозрения. Но сега в това занемарено кафене Хъмфри не можеше да прецени дали вярва на Лузби, или не и дали, ако беше полицай, щеше да се заинтересува от него.

А самият Лузби, без да бърза, се зае да унищожи един голям сладолед и да обсъди делово и спокойно погребението. Вероятно той ще трябва да се погрижи за това. Кога полицията ще му предаде трупа? Или може би това зависи от следователя. Хъмфри поклати глава. Често бе работил с полицията, но никога не му се бе случвало да участвува в разследването на такова престъпление. Затова не можа да даде отговор на този въпрос. А синът на лейди Ашбрук, бащата на Лузби, ще дойде ли на погребението? Лузби беше сигурен, че няма да дойде.

— Много е зле — безизразно добави той.

Хъмфри си припомни клюката, че шейсетгодишният лорд Певънзи е алкохолик.

— Знаете ли какво погребение би искала баба? — попита Лузби.

Но и на този въпрос Хъмфри не успя да отговори. Може би някъде сред книжата й се споменаваше нещо. Лузби смътно си спомняше как веднъж тя бе казала, че не обича погребенията. А кремация? Във всеки случай сигурно не би искала нищо разточително. Още преди години Хъмфри бе разбрал, че Лузби, който винаги успяваше да се хареса и бе развил до съвършенство това свое умение, като ловко се преструвайте на наивен, всъщност е доста хитър; въпреки това обаче сега той най-простодушно си въобразяваше, че знае какви са били желанията на покойната.

Същия ден по-късно Лузби се обади и зададе още няколко въпроса. По телефона не говореше толкова сладкодумно, колкото в кафенето, гласът му не звучеше толкова настоятелно, колкото при сутрешната им среща. Не каза нито дума за собствените си тревоги.

— Нали си оправихте работите в полицията? — попита Хъмфри.

— Справих се.

— Надавам се, че сте си спомнили какво ви казах.

— Никога не забравям какво са ми казали. — Гласът му отново, прозвуча галантно-учтиво.

XIV

Хъмфри чакаше да му се обадят от полицейския участък, но минаха вторник, сряда и четвъртък, а оттам никой не го потърси. Той забеляза, че в квартала цари вълнение, макар и все още спотаено. И то не само сред обитателите на Площада. Когато излизаше на разходка, го спираха възрастни хора, сякаш очакваха от него да ги успокои. Бяха разтревожени. Жегата и ослепително яркото небе бяха изострили нервите. Монти Лефрой сякаш изрази общото мнение, когато със строг и заплашителен тон каза: „Щом такова нещо може да се случи в «Белгрейвия», значи може да се случи навсякъде.“

Вестниците започнаха да поместват зловещи коментари. Следвайки примера на Америка, те издигаха лозунга за „ред и законност“, а „Таймс“ дори помести поучителна редакционна статия под това заглавие. Една много стара жена, оказала немалко услуги на държавата, е била зверски убита. Без съмнение, продължаваше статията, в много отношения този недопустим случай отразява състоянието на съвременното общество. И тъй като случаят е действително недопустим, трябва да разбудим съвестта си и да си зададем някои основни въпроси.

Като израз на леко неодобрение след официалния некролог в „Таймс“ се появи едно възпоминание, подписано само с инициалите К. Т.

„Позволете на един приятел да добави няколко думи за лейди Ашбрук, която е познавал лично. Понякога тя отблъскваше непознати хора или случайни познати с изискването си да се спазват строго някои правила, в това число и правилата на етикецията, които за младото поколение изглеждаха прекалено строги. Тук е мястото да си припомним добре известната история за това как покойната порица лейди Астор в Кливдън. Лейди Ашбрук не понасяше грубо отношение. Но приятелите й знаеха какви важни добродетели притежава: безусловна почтеност, изключително душевно благородство, необикновена доброта и скромност, които близките й винаги разпознаваха въпреки суровия й език; а също и дълбока християнска вяра, проявяваща се в постоянна грижа за другите.“

Докато четеше това описание на един човешки характер, Хъмфри се усмихваше с горчиво съжаление. Щеше ли да се изсмее старата дама на такова забележително славословене? Вероятно не. Повечето хора, дори и онези, които се отнасят подигравателно към другите (а може би най-много те), предпочитат да бъдат похвалени, вместо отминати с мълчание.

След това вестниците спряха да пишат за лейди Ашбрук, но не и за убийството й. В петък Хъмфри вече се чувствуваше разочарован, че Брайърс още не му се е обадил, и за свое собствено учудване и срам беше не само разочарован, но и засегнат. Това по някакъв нелеп начин му напомняше за положението, в което изпада млад човек, чийто приятел, станал изведнъж знаменитост, не го кани на гости.

В петък сутринта обаче телефонът иззвъня.

— Мистър Лий? С вас иска да говори главният инспектор Брайърс.

Гласът на Брайърс, обикновено приглушен, бе по природа дълбок и звучен — силен баритон, който не съответствуваше на незабележителната му външност.

— Здравейте, Хъмфри. Приятно ми е да ви чуя. По една случайност се занимавам тук с едно дело. Не знам дали знаете…

— Разбира се, че знам.

— Много хубаво. Вие нали познавахте старата дама? Ще можете ли да ми отделите половин час?

— Естествено.

— Днес следобед? В три часа? С нетърпение ще чакам да ви видя.

Хъмфри бе все още озадачен защо Брайърс му се обажда с такова закъснение. Не много отдавна, преди по-малко от две години, Брайърс го бе поканил на обяд и му бе разказал за собствените си неприятности. Сега по телефона гласът му прозвуча бодро и любезно и в същото време делово. Но Хъмфри бе виждал и друг път как Брайърс работи и как възложената задача изцяло го поглъща.

Следобед в уречения час Хъмфри измина пеш разстоянието от един километър до участъка. На ярката слънчева светлина сградата изглеждаше красива със сандъчетата за цветя на прозорците на приземния етаж. Приличаше на картичка, изобразяваща трогателен полицейски участък в някое заспало градче отпреди 1914 година — мирно и нищо неподозиращо. Човек трябваше да си затвори очите пред паркираните на тротоара мотоциклети и колите срещу тях, но въпреки всичко картината навяваше странна носталгия като някаква история за отминали времена — излъчваше такова спокойствие, че човек усещаше отдалеч аромата на цветята. Джералд Роуд беше спретната и угледна странична уличка; навремето предприемачите са искали да използуват докрай пространството и са построили цяла редица красиви къщи с по-широки фасади, отколкото къщите на площад „Ейлстоун“. Преди няколко години в една от тези сгради бяха отсядали най-модните театрални звезди.

Когато пристигна, Хъмфри бе посрещнат с обезкуражаваща деловитост.

— Шефът е в кабинета, сър — каза един полицай. — Веднага ще ви заведа.

Брайърс седеше до масата в дългото помещение. Изправи се решително и енергично.

— Драго ми е да ви видя, Хъмфри — заяви той и добави: — Извинявайте, че е толкова разхвърляно. Един от моите хора, който отговаря за реда — казва се Фламсън, ще трябва да се запознаете с него, — се е заел да пооправи. Винаги имаме проблеми с това.

Всъщност в стаята не беше разхвърляно, но Брайърс бе свръхвзискателен по отношение на реда и Хъмфри, макар да бе много прибран човек, често бе изпадал в неудобно положение пред Брайърс. На дежурния полицай сигурно са били дадени точни инструкции как да разпознае Хъмфри, да го посрещне и да го въведе в кабинета.

Брайърс изясни някои практически подробности. Държеше се приятелски, но може би не съвсем сърдечно — Хъмфри се чудеше дали самият той не проявява свръхподозрителност. Беше убеден, че Брайърс разговаря с удоволствие и в това нямаше нищо странно. Според Хъмфри повечето хора, прекарали живота си в активна дейност, например военни, бизнесмени, адвокати, разтоварят по този начин. Стереотипните постъпки прикриват истинските подбуди. Мълчаливци се срещат най-често сред интелектуалците.

Франк Брайърс заговори за разследването. Много неприятно щяло да бъде, ако случаят не се изясни до няколко седмици или дори до няколко дни.

— Но вие ще го изясните, нали? — попита Хъмфри.

— На ваше място не бих хранил надежди. — Брайърс не обичаше да се хвали. — Случаят може би ще се окаже объркан.

Той помълча малко и после продължи:

— Вашето име, разбира се, е замесено. Видях показанията ви, те са приложени към делото, което е съвсем естествено. Исках да ви видя по-рано, но първо трябваше да дам ход на някои неща. Сигурно ще искате да разберете докъде сме стигнали. Може би доникъде. Но независимо от това трябва да поговорим. Вие сте човек, на когото можем да имаме доверие, нали така? Във всеки случай на никого още не се е удало да ви прати зад решетките.

Още в началото на тяхното познанство Хъмфри бе разбрал, че Брайърс е наблюдателен и чувствителен, човек с въображение. Когато бе започнал да сътрудничи на Хъмфри, през ръцете му минаваха документи с ранга и името на началника му: полковник Хъмфри Лий. Той възприе обръщението „полковник“, но много скоро разбра, че на Хъмфри не му е приятно и престана да го използува.

Наред с огромната енергия Брайърс притежаваше още едно качество, което една или две седмици преди убийството на лейди Ашбрук Хъмфри бе нарекъл тактичност на чувствата. В същото време обаче имаше грубовато чувство за хумор, изградено върху професионалния му опит. Понякога това действува неприятно, но човек свиква, помисли си Хъмфри. В края на краищата Брайърс нямаше да е първокласен полицай, ако милосърдието беше основна черта на характера му.

Хъмфри се опита да възобнови предишните отношения.

— Отдавна не сме се виждали, нали? — каза той. — Как е Бети сега?

— Все така, както и преди. Трябва да свикваме, това е всичко.

Съпругата на Брайърс, съвсем млада жена, беше тежко болна. Бракът им беше стабилен, но медицинската прогноза — обезкуражаваща. Брайърс не желаеше да говори по този въпрос, но Хъмфри чувствуваше, че не това е причината за липсата на непринуденост в отношенията им, ако изобщо имаше нещо такова. Все пак когато професионалната любезност прикрива истинските чувства, трудно може да се съди какво точно изпитва човек.

— Докъде сме стигнали? — върна се Брайърс към собствения си въпрос и пристъпи към отговора.

Макар че думите му неудържимо се лееха, Хъмфри знаеше, че зад тях винаги стои стройна мисъл. А също и забележителна памет, каквато и самият Хъмфри притежаваше. Колкото и тежко да е за самочувствието, ако човек няма такава памет, не може да се занимава нито с разследване, нито с полицейска работа. Нищо не може да замести паметта. Папки, досиета, компютри — всичко това е безполезно, ако я няма човешката памет. Ето защо, ако не могат да се вместят в рамките на човешкото съзнание, разследванията стават все по-объркани или по-неразбираеми.

Франк Брайърс съобщаваше отговорите на въпроса си с математическа последователност. Първо повтори онова, което вече бе съобщил на колегите си. Кога е извършено убийството, коя е причината за смъртта, кога са нанесени ударите по главата. Тук Брайърс прекъсна описанието, без Хъмфри да усети това. Не направи ни най-малък намек за предположенията, които бе подхвърлил на тримата си сътрудници в понеделник следобед.

— Едно нещо обаче е сигурно — каза той решително и бодро. — Независимо кой е убиецът, той не е бил някоя отрепка. Вестниците изопачиха цялата история. Но в такава бъркотия всеки изопачава. Няма никаква логика в това, че е действувал обикновен хулиган. Може да е бил и професионалист. Проучил е предварително обстановката. Работил е с ръкавици или е заличил всички следи. До този момент не сме открили нито един отпечатък из цялата къща. Изглежда, че след като я е убил, е изгубил самообладание. Не е било нужно да й разбива главата. Не е професионално. Но подобни случаи са известни.

— Каква е била целта му?

— А вие как мислите? — рязко попита Брайърс.

— Нямам ни най-малка представа.

— Засега и ние нямаме.

Те все още не бяха установили какви произведения на изкуството е притежавала лейди Ашбрук и кои от тях са били взети. Единственият източник на информация засега беше Мария. Изчезнали бяха няколко сребърни вещи. Картините си стояха по местата.

— В това отношение е проявил разум. Нали после няма как да ги продаде. Впрочем колко ценни са тези картини?

— Мога само да предположа. Ще трябва да извикаме експерт. — Хъмфри не можа да устои на слабостта си към словесен педантизъм: думата означаваше точно това. Дразнеше го английската склонност да се усвояват чужди думи и след това да се използуват напълно погрешно. — Вероятно има две, които струват десет или двадесет хиляди лири, а може би и повече.

— Няма смисъл. Той не би могъл да ги продаде — каза Брайърс.

До този момент Хъмфри не беше сигурен дали приятелят му премълчава някои свои мисли, нито предполагаше какви са те. Брайърс имаше способността да разговаря напълно откровено и същевременно да заобикаля същността на въпроса. Той каза на Хъмфри, че в гостната на лейди Ашбрук били намерени триста лири в банкноти и че тя, както се разправяло, плащала сметките си в брой. Хъмфри го прекъсна.

— Мисля, че тя беше много пестелива. Може би болезнено пестелива.

Брайърс внесе тази информация в електронната си памет и продължи:

— Ако печалбата е възлизала на триста лири и няколко сребърни предмета, не си е струвало да я убиват. Или, ако предпочитате, да слагат край на страданията й.

— Не — каза Хъмфри. — Тя по своему, съвсем по своему обичаше живота.

Работата била вече в ход, съобщи Брайърс на Хъмфри и повече не бе нужно да му обяснява. Хъмфри бе наясно по въпроса за професионалните престъпници, добре известни на полицията — това означаваше да се използуват агенти из целия подземен свят на Лондон, да се проверяват слуховете сред затворниците, да се следи кой в момента е в затвора и кой е на свобода. Това приличаше на своеобразно и изтощително научно изследване. Приличаше също и на дейността, която развиваше старата служба на Хъмфри. Във всяка професия само онези, които се занимават с практическата работа, знаят колко много часове от служебното ежедневие преминават в извършване на еднообразни, досадни операции.

През последните четири дни били постъпили няколко сведения. Според Брайърс нито едно от тях нямало да се окаже полезно. Едното било от някакъв мошеник, безделник, който се опитвал да направи добро впечатление на полицията. Другото било от един съвсем загубен младеж, който искал да покаже, че върши нещо полезно. Брайърс не се доверяваше на сведенията, дадени от хора, които висяха по кръчмите и по баровете. Единствените полезни осведомители на полицията се оказвали разни кротки старци, които му се обаждали по телефона, канели го в някоя почтена къщичка някъде из Клапам и го черпели чаша чай.

На масата пред Брайърс лежаха папки, някои от които бяха направени от дебел картон. Той не ги беше погледнал, но сега шумно затвори една от тях.

— И така, Хъмфри, това е положението на нещата днес, на тридесети юли. Но въпреки всичко на мен ми се иска разследването да приключи до една-две седмици.

— А ще приключи ли?

— На ваше място не бих хранил надежди — повтори Брайърс.

Преди да се разделят, и двамата изказаха желание отново да се видят. Брайърс обясни, че докато не получи ново нареждане, всеки следобед ще бъде в същия този кабинет. И Хъмфри винаги е добре дошъл. Хъмфри от своя страна каза, че живее наблизо. (Брайърс: „Да не мислите, че не знаем?“) Някоя вечер, когато Брайърс се освободи от работа, може да пийнат по чашка.

И тогава съвсем естествено и между другото Брайърс каза:

— О, една дреболия. Какво знаете за лорд Лузби?

Може би въпросът беше естествен и затова прозвуча така, но съвсем не беше зададен между другото.

Доколкото Хъмфри бе забелязал, Брайърс не задаваше въпроси между другото, нито в служебно, нито в извънслужебно време.

— Виждаме се от време на време, познавам го от дете. Това е горе-долу всичко.

— Имате ли някаква представа къде е бил миналата събота?

— Колкото и да е странно, той самият ми каза къде е бил. — Хъмфри, бившият специалист по водене на разпити, се усмихна на другия, действуващия специалист по водене на разпити. — И колкото и да е странно, аз го изпратих да говори с вашите хора.

— О, да, това ни е известно. Изпратихте го да дойде тук във вторник. Ние знаехме.

— Така ли? — На Хъмфри, който някога бе давал нареждания да се следят други хора, му се стори неприлично, че той самият е бил следен.

— Аз лично не съм го виждал. Може би ще трябва да се срещна с него. Но имайте предвид, че не гледам на това сериозно. Разбира се, прочетох показанията на Лузби. Предполагам, че знаете какво е написал.

— Ако е същото, което каза на мен…

— Е, намерил си оправдание да се позабавлява. Уж дошъл да види баба си. А всъщност си поживял, както той си знае. Това е казал. Дали е вярно?

— Откъде мога да знам. Същото каза и на мен.

— Нашите момчета провериха, каквото можаха. Засега всичко се потвърждава. Но това няма голямо значение. Имал е достатъчно време, за да си осигури алиби.

— С кого е бил?

След думите си, че не приема тази история насериозно, Брайърс побърза да се извини:

— Съжалявам, Хъмфри, но мисля, че нямам право да ви кажа. В случая обстоятелствата са по-особени. Включително и това къде е бил през онази нощ и през цялата събота и неделя. Ако може да се вярва на думите му.

— Твърденията му звучат правдоподобно — каза Хъмфри.

— Да, така е — отговори Брайърс и неочаквано попита: — Всъщност що за човек е той?

Хъмфри отново се усмихна с разбиране. Това беше стар прийом — рязкото преминаване от доброжелателно бъбрене към опипване на почвата.

— Нали говорехте за професионални престъпници. За Лузби може да се каже, че е професионален чаровник.

— Такива не ми допадат много.

— И не е нужно.

— Бихте ли му се доверили?

— Това е много елементарен въпрос за вас, Франк. Знаете, че е така. За какво да му се доверявам? Мисля, че бих му се доверил, ако сме заедно на война. Мисля, че не бих му се доверил за пари — не бих му дал назаем много пари, ако искам да си ги получа обратно. Не бих му се доверил и за някое момиче, което ми е симпатично. Не бих му се доверил за най-различни неща.

Брайърс вече не гледаше строго, а открито и приятелски.

— Имате право.

— И все още не сте ме попитали вярвам ли, че може да е убил баба си?

— Не съм, но бих могъл да ви попитам смятате ли, че има смисъл да си губя времето с него.

— Питайте направо — каза Хъмфри. — Ще отговоря на въпроса, който не ми зададохте, макар че не знам дали ще имате полза от това. Не вярвам, че е могъл да я убие. Би могъл да извърши всякакви други неща, но това — не. — Хъмфри сякаш се замисли и след малко продължи: — Може ли да приемем, че мъжете убиват бабите си в много редки случаи?

Брайърс се разсмя. Въпросът прозвуча неестествено теоретично, съвсем не в стила на Хъмфри.

— Аз самият не си спомням да съм се натъквал на такъв случай. Но сигурно има. Защото едва ли има родствени връзки, при които убийството се изключва.

Хъмфри прекъсна разсъжденията си и каза:

— Не вярвам, че Лузби би могъл да направи такова нещо. Но лошото при тези объркани случаи е, че всичко изглежда възможно. И колкото повече неща човек е виждал в живота си, толкова по-възможно изглежда.

— Лошото е, че и двамата сме видели прекалено много. Съгласен съм с вас, че е трудно да се сложи край на предположенията.

Брайърс отвори един шкаф, извади бутилка и двамата пийнаха. Повече не се върнаха към тази тема. Може би беше неочаквано дори и за тях самите, двама уравновесени, опитни мъже да си признаят, че понякога — въпреки разума и логиката — е трудно да не повярваш на някои неща.

XV

Следващия вторник Хъмфри отново бе повикан в полицейския участък. Този път от телефонната слушалка не прозвуча гласът на Брайърс, а един почтителен гърлен глас, който съобщи на пресекулки:

— Обажда се инспектор Шинглър. Името ми не ви говори нищо, но аз съм един от сътрудниците на шефа.

Извинявайте, че ви безпокоя, сър, но има една дреболия, която вие може би ще ни изясните. Няма нищо общо с вашите показания, разбира се — просто една дреболия, с която трябва да приключим; нали все ще се намери някой, който гори от желание да ни помогне в разследването.

Шинглър леко наблегна на последната фраза, за да покаже, че разговорът се води между двама души, които знаят за какво става дума. Тази фраза вече няколко пъти се бе появила във вестниците, прокраднала се многозначително сред официалните съобщения. Въпреки намеците обаче вестниците нямаха материали, на които да се позоват. Появиха се първите признаци на недоволство. В един популярен неделен вестник излезе статия с голямо заглавие: „Какво става с нашата полиция?“ Статията не засягаше конкретно случая с убийството в „Белгрейвия“ и може би бе написана отдавна. Независимо от това моментът беше твърде удобен, за да бъде отпечатана. Тя съдържаше няколкостотин гневни думи, които апелираха да се осигури безопасността на старите и на болните, на всички стари дами в страната.

А що се отнася до самата лейди Ашбрук, Хъмфри беше видял само още едно писание, посветено лично на нея. Тъй като нямаше какво да прави, беше отишъл в своя клуб, което рядко се случваше; и което също рядко се случваше, бе прелистил последните списания. Странно как навиците се забравят. Неотдавна той редовно бе следил тези списания като част от служебните си задължения, но сега вече това бе останало в миналото.

За своя изненада Хъмфри намери в „Ню Стейтсмън“ една доста дълга статия, озаглавена „Олицетворение на господствуващия ред“. Името Мадж Ашбрук биеше на очи. Хъмфри зачете с недоверчива насмешка, но скоро го обзеха по-смесени чувства. Статията беше подписана с женско име и той бързо се досети, че авторката е дъщеря или по-точно внучка на някоя стара позната на лейди Ашбрук.

За всеки, запознат със специфичния език на дадена социална прослойка, ставаше ясно, че авторката принадлежи към висшата класа, че се отвращава от произхода си и че е решила да вярва във всичко, в което вярват добрите прогресивни хора. Би могла да бъде собствената ми дъщеря, помисли си Хъмфри и изпита някакво облекчение. Авторката обясняваше, че Мадж Ашбрук представяла господствуващия ред откъм най-типичната му страна. Омъжила се за човек от най-висшите кръгове на старата аристокрация, доколкото такава аристокрация все още съществувала. След това, използувайки възможностите, които господствуващият ред й осигурявал и внимателно замаскирвал (правилно отбелязано, помисли си Хъмфри), тя се омъжила повторно за човек от новата търговско-политическа аристокрация. Винаги е живяла сред богатите. Винаги е знаела, без изобщо да се замисля, какво могат и какви решения вземат хората, чието мислене е провъзгласено за правилно.

В това била и силата на господствуващия ред — неговите представители нямали нужда да разсъждават, те усещали всичко по инстинкт. Мадж Ашбрук знаела, че е редно Хитлер да бъде укротен, че е редно Едуард VIII да бъде отстранен, че е редно Чембърлейн да бъде обявен за спасител, че е редно Уинстън Чърчил да бъде боготворен. През целия си живот не е изразила нито една собствена мисъл, но въпреки това тя и хората като нея винаги са имали огромно влияние. Била съвсем обикновена жена. Ако била родена в друга среда, лесно било човек да си я представи като домакиня в Манчестър, която, отдадена с любов и всеотдайност на семейния живот, възпитава децата си в строг, старомоден дух. (Може би авторката дава израз на някакво свое недоволство, помисли си Хъмфри.) Но независимо от всичко, благодарение на привилегиите си, Мадж Ашбрук е блестяла в обществото. Блестяла е силно, както потвърждавали всички спомени за нея.

Била е една от младите красавици, които може би са познавали — и сигурно наистина са познавали — Рупърт Брук, Джулиан Гренфел, Патрик Шоу-Стюарт, Реймънд Аскуит в онези идилични времена преди войната от 1914–1918, войната, която Мадж, разбира се, безрезервно е одобрявала. За разлика от тези млади мъже тя оцеляла и продължила да блести през двадесетте години като последна звезда на една западаща цивилизация. Макар че тази цивилизация е била жалка, Мадж и други красиви жени са блестели и, изглежда, са се наслаждавали на живота. Сега нея и почти всички останали ги няма. Où sont les neiges d’antan?[1]

Без да иска, Хъмфри изпита леко вълнение. Авторката имаше романтична душа. Но щеше да бъде по-хубаво, ако бе избягнала претенциозния финал.

При второто си посещение в полицейския участък Хъмфри отново бе въведен в Кабинета, но този път Франк Брайърс го нямаше. Поканата не бе отправена от него. Може би, помисли си Хъмфри, този млад човек, Шинглър, е решил да завърже ново познанство и то с надеждата, че ще се окаже полезно. Той положително бе разбрал, че миналия петък часове наред Хъмфри е говорил насаме с Брайърс. Може и да е дочул нещо за техните предишни връзки.

Макар че Брайърс го нямаше, десетина от неговите сътрудници се бяха събрали в Кабинета. Имаше няколко оперативни работници, сержанти от криминалната полиция, които Хъмфри изобщо не познаваше. Почувствува, че му е трудно да различава лица и да запомня имена. Видя и две жени, но не можа да разбере какъв чин имат; със своята жизненост и миловидност те му заприличаха на онези хубави селски момичета, с които бе ходил на лов през младежките си години.

Въпросът, който Шинглър беше използувал като причина или като претекст, за да призове Хъмфри, се оказа загадъчен, но маловажен. Един младеж предложил сам услугите си — искал да им помогне в разследването. Същото онова момче, което Брайърс бе нарекъл „загубен младеж“. Иска да покаже, че върши нещо полезно, бе казал тогава Брайърс.

— Тук шефът греши — многозначително забеляза Шинглър, след като изложи фактите пред Хъмфри. — Този приятел просто иска да си придаде важност. Това е единственият му шанс да стане известен.

Младежът разнасял вестници в района на площад „Ейлстоун“. Твърдял, че в неделя сутринта, след убийството, по обичайното време — около осем часа пуснал вестника на лейди Ашбрук (тя получавала само един вестник) в пощенската кутия. В този момент му се сторило, че чул глухи удари откъм къщата. Не обърнал внимание на това, докато не научил за убийството на старата дама. Знаел, че Мария, домашната прислужница, не ходи там в неделя. Сметнал, че е редно да съобщи това на полицията. „Може да се окаже полезно.“

— Можеше, ако изобщо беше чул нещо — каза Шинглър. — Жалък фукльо.

Момчето не знаеше (не му бяха казали), че полицията е установила кога точно е била убита лейди Ашбрук — предишната вечер. Шинглър, ръководителят на оперативната група, беше по-категоричен от всякога. Хората му бяха сигурни, че никой не е влизал в къщата в неделя сутринта. Беше невероятно само няколко часа след излизането на убиеца някой друг да се е спотайвал в къщата, взимайки всички възможни предпазни мерки да не остави никакви отпечатъци, никакви следи, нищо, което да докаже пребиваването му там. И не само да се скрие, но да се забавлява, като вдига силен шум.

— Това е някаква глупост. Иначе няма логика.

— А може би са били духове — невъзмутимо каза Бейл. До този момент той не беше проговорил, но Хъмфри бе разбрал, че именно той е най-старшият сред присъствуващите. Хъмфри не можа да прецени дали той говори сериозно. Полицаите, като всички хора, може и да вярват в свръхестествени сили, помисли си той.

Попитаха Хъмфри какво смята по този въпрос. Познава ли момчето? Хъмфри отговори отрицателно, но добави, че би го разпознал по лице. Бил старателен в работата си. Вестниците пристигали редовно и навреме в редките случаи, когато на Флийт Стрийт не стачкували. Полицаите високо се разсмяха: нямаше стачкуващи на този свят, които да се ползуват с техните симпатии. Да не би момчето да е объркало неделята с друг ден, когато може би е чуло някакъв шум, попита Хъмфри. Да не би да става дума за понеделник; по това време на деня в къщата вече е имало няколко души — Мария, самият Хъмфри, сержантът от полицията.

Отговориха му, че и те си помислили същото. Но момчето държало на своето. Денят бил неделя. Той си спомнял големия куп неделни вестници.

— Стига толкова — каза Шинглър. — Не си струва да се занимаваме повече с тези глупости. Не се разправяйте с него.

Бейл благоразумно кимна.

— Сигурно е сгрешил — каза той с добродушен бащински тон. — Друго обяснение няма. — Думите му прозвучаха подчертано отегчено; никой друг не можа да предложи нещо по-оригинално, макар че след време въпросът отново бе повдигнат.

За Хъмфри цялата сутрин бе пропиляна напразно. Хората се разотидоха и той остана с тримата най-близки сътрудници на Брайърс. Разговорът с тях не беше особено вълнуващ. Те се държаха учтиво и почтително дружелюбно. Почерпиха го с неизбежния полицейски чай.

Шинглър е най-умният от тримата, реши той. И се стреми да направи кариера. Това можеше да прецени и човек без голяма професионална практика. На пръв поглед Хъмфри хареса повече Бейл. Той изглеждаше скован, сдържан, прекалено коректен, същински стълб на обществото. Но нали понякога има нужда и от такива стълбове, а Бейл не беше празноглав. Хъмфри нямаше да се изненада, ако освен професионалните способности този човек владееше и други някои.

Фламсън не му направи особено впечатление. Грубовато лице, грубовато държане… Защо ли го е избрал Франк Брайърс? Сигурно биха се намерили десетки други инспектори, нито по-добри, нито по-лоши от него. Може би Брайърс е трябвало да се задоволи с каквото му предлагат. Човек не може да проявява прекалена придирчивост: във всяка служба хората са по-заменяеми, отколкото ни се иска да вярваме.

По принцип това разсъждение бе напълно приемливо. Но в конкретния случай не можеше да се приеме. В сравнение с останалите, през последните двадесет и четири часа Фламсън се бе показал като най-полезния сътрудник на Брайърс. Хъмфри не знаеше и нямаше как да узнае, че ядрото на тази група, включително и Брайърс, неочаквано бе изпаднало в недоумение и разочарование. Това пролича, когато Брайърс и групата му останаха да поговорят насаме. Всеки поотделно, без открито да дава израз, се бе надявал, че завещанието ще ги насочи към нещо по-конкретно. Предния ден Брайърс и приближените му бяха уведомени за съдържанието му. Но това изобщо не им помогна.

Документът не съдържаше нищо интересно. Според адвоката на лейди Ашбрук той представляваше почти копие на предишното завещание с изключение на това, че бе анулирана една сума, предназначена за някакъв неин американски познат, който неотдавна бил умрял. Всички завещани суми били малки: 200 лири на Мария, 300 лири на доктор Периман, 200 лири на фризьорката. За Лузби нямаше нищо — споменаваше се само, че лейди Ашбрук се е грижила за него, докато е била жива. Вещите, които не представляваха особена ценност, бяха внимателно разпределени: свещници — на Силия, други сребърни предмети — на разни познати, две гарафи и килимчета — на Хъмфри. За картините не се казваше нищо. Останалото имущество беше предоставено на Фонда за изследване на раковите заболявания.

След като на никого не бе завещано нищо съществено, „останалото имущество“ практически означаваше цялото състояние, прихода от наемите до изтичане на срока за изплащането им, картините и някои бижута. Но имаше една изненадваща новина, която веднага смути полицията и учуди познатите на лейди Ашбрук. Адвокатите счетоха за нужно да предупредят Брайърс, че състоянието всъщност е съвсем малко. Лейди Ашбрук не притежаваше предполагаемото от всички богатство. Състоянието й едва ли щеше да възлезе на 50 000 лири. Завещанието и незначителната сума подействуваха много неприятно на Брайърс и на неговите сътрудници.

— В случая липсва мотив за престъплението — каза Шинглър и добави: — Освен ако такъв мотив не е имал Фондът за изследване на раковите заболявания. — Тази плоска шега бе приета хладно и Шинглър побърза да се поправи. — Все пак добре че не изключихме възможността да е действувал професионалист.

— Никога не сме я изключвали — заяви Брайърс. Колкото и непринудено да се държеше, след поражение той ставаше непроницаем.

— Не знам какво да кажа. — Фламсън гледаше мрачно; не можеше да изрази точно мислите си. — Има голямо разминаване. Много въпроси остават без отговор.

— Точно така, Джордж. — Макар че не даде израз на собствените си мисли, Брайърс явно беше схванал разсъжденията на Фламсън. Опитваше се да окуражи сътрудниците си, да ги зарази със своята енергия. В момент като този не оставаше нищо друго, освен да продължават да действуват, както досега. Другите не знаеха дали Брайърс се преструва, или действително е прозрял нещо. Вероятно не бе успял, както самият той каза по-късно. И се упрекна в недосетливост. Последните разкрития, които изглеждаха лишени от логика, би трябвало да му подскажат нещо повече. Само простодушният Фламсън тихомълком заподозря, че някои неща са прекалено ясни на пръв поглед, за да се приемат за неоспорима истина.

[1] „Ала къде е днес снегът от лани?“ Из „Балада за някогашните жени“ от Фр. Вийон (1431–1465?), превод Пенчо Симов. — Б.пр. ↑

XVI

Брайърс се бе разположил удобно в гостната на Хъмфри, но вътрешно бе нащрек. Трудно беше да се разгадае изражението на лицето му или да се разбере по него колко е напреднало разследването. Като всички хора, родени да действуват, той цял се отдаде на разследването. Би могло да се каже, че е прекалено погълнат от работата си, за да мисли, или че размишленията го поглъщат прекалено много. Вярно, това беше нещо като болест, но той се бе научил да се контролира. Бяха изминали няколко дни след второто посещение на Хъмфри в полицейския участък. До този момент Брайърс не се бе отзовал на поканата на Хъмфри да се видят при удобен случай. Но сега Хъмфри специално го бе поканил, тъй като Алек Лурия искаше да се запознае с него.

Лурия проявяваше интерес към способни хора, особено такива, от чиято професия нямаше представа. Без да изрази нито ентусиазъм, нито неохота, Брайърс прие да дойде, като каза, че не е нужно да му обясняват кой е Лурия: вече е срещал името му.

Не случайно Брайърс бе пристигнал петнадесет минути по-рано. Така можеше да поговори с Хъмфри по-свободно, отколкото в присъствието на непознат човек; а докато разследваше някой случай, Брайърс имаше нужда да говори. Но Хъмфри знаеше, че колкото и свободно да приказва, Брайърс премерва всяка своя дума. Не му казваше повече от онова, което бе нужно да знае, или, както казваха едно време в службите за сигурност, повече от онова, което бе полезно да знае. Тоест което е полезно за Брайърс. Ако Хъмфри бе чул как полицейските инспектори обсъждат завещанието, щеше да си помисли дали някои негови познати не са заплашени от нещо. Като страничен наблюдател той самият изпитваше неясно чувство на угнетеност, сякаш гръм бе изтрещял в далечината.

Брайърс седеше в едно кресло, а на масичката до него имаше чаша уиски. Хъмфри можеше да се обзаложи, че Брайърс, макар и любител на това питие, като дисциплиниран човек щеше да изпие само една чашка — ни повече, ни по-малко.

— Момчетата си вършат работата — каза той. — Обикалят всички къщи в района. Чак до Пимлико. Проверяват всички престъпници, известни на полицията, а те не са никак малко, особено в квартала зад гара Виктория. После ще повторят цялата процедура и ще сравнят резултатите. На бюрото ми вече са се натрупали купища доклади. Трябва да ви кажа, Хъмфри, че ако бях социолог, щях да събера много материал за нравите и обичаите на местните хора. По-специално за това как прекарват три-четири часа в някоя съботна вечер.

— Нещо ново? — попита Хъмфри, който имаше чувството, че го подценяват. Явно този разговор нямаше за цел да му даде някаква информация.

— Още е рано да се каже. — Брайърс погледна Хъмфри в очите. Може би в този момент взимаше решение да премълчи нещо или да го каже. Накрая продължи: — Намерихме една от банкнотите на старата дама, банкнота от десет лири. В касата на един магазин. — Брайърс отново погледна Хъмфри съсредоточено и напрегнато. — Когато говорихме първия път, намекнах ли ви, че има някои странни неща, които не разбираме? Намекнах ли ви?

— Може и да сте го направили, но за да долови човек намеците ви, трябва да е умен като вас — отговори Хъмфри.

— Имаше едно-две странни неща в стаята — безгрижно добави Брайърс. — Не знам дали сте забелязали. — И премина на друга тема: — Е, момчетата ще имат работа в квартала. Скоро ще започнат да действуват из съседните къщи. Всъщност вече са били на площад „Итън“.

— Защо пък там?

Лицето на Брайърс се изкриви в широка усмивка.

— По чисто политически съображения. Щом ще обръщаме Пимлико с главата надолу, защо да не по-дразним и…

Богатите хора, искаше да каже Брайърс; Хъмфри беше сигурен, че той не е откровен, но не можеше да разбере защо, както не можеше да разбере и причината за неловкостта между тях двамата, която бе усетил в полицейския участък. Все пак обаче започваше да се досеща какво всъщност мисли Брайърс.

А Брайърс продължи:

— Скоро ще дойдат и тук. Вие, разбира се, ще трябва да кажете какво сте правили през онази съботна вечер.

— Това няма да им помогне много. — До този момент Хъмфри се чувствуваше объркан, но сега му стана забавно. — Ще се окаже нещо изключително банално дори и за един социолог, драги Франк. Онази вечер или съм чел, или съм гледал телевизия. А може да съм правил и двете неща едновременно.

— И е невъзможно да се докаже — отговори Брайърс с полицейска усмивка.

След малко, точен до педантичност, в стаята влезе Алек Лурия. Последва размяна на изискани любезности, сякаш всеки се стремеше да засенчи другия.

— Щастлив съм, че имам възможност да се запозная с вас, инспекторе.

— Не по-щастлив от мен, професоре.

— Толкова много съм слушал за вашата работа…

— Това е нищо, нищо в сравнение с вашите книги.

Брайърс, разбира се, не беше човек, който лесно изпада в безпомощност пред изискванията на етикецията; но освен това, както забеляза Хъмфри, той съумяваше да се откъсне от мисълта за служебните задължения, която бе станала натраплива, и да посвети вниманието си на един непознат човек. А всеки, който се занимава с издирване на таланти, би отбелязал тази способност като залог за бъдещи успехи.

Лурия, от своя страна, не беше човек, който след задоволително приключване на официалната част би загубил склонността си към язвителна ирония. Той пое чашата си, изтегна се удобно в съседното кресло и след безобидните встъпителни думи за времето, за курса на лирата и за първичните избори в Америка, заяви без обичайната меланхолия в меланхоличните си очи:

— Разбира се, вие имате преимущество пред мен, инспекторе. Вашите хора сигурно са ви представили писмени сведения за мен. Надявам се, че не съм много подозрителен.

Полицейските проверки на площад „Итън“ — сега вече Хъмфри разбра откъде Брайърс е научил за Лурия. Но Брайърс, без да се смути, делово каза:

— По отношение на нашата работа няма нищо подозрително, професоре. Не е нужно да взимате никакви предпазни мерки. Надявам се, че не са ви отнели много време.

— Смятам, че си свършиха много добре работата, ако позволите да изкажа мнението си. Бяха много любезни — моля ви, предайте това, ако прецените, че е нужно.

Както се държеше покровителствено, Лурия изведнъж заряза всяка дискретност. И направо каза:

— Не ми отговаряйте, ако проявявам прекалено любопитство. Но прав ли съм да смятам, че всички ваши сътрудници в това разследване са хора, оцелели след чистката, за която чухме?

„Чистката“ бе станала обществено достояние. През последните три години началникът на лондонската полиция бе изхвърлил около една пета от всички служители на криминалния отдел, т.е. на Скотланд Ярд. По обвинения в корупция, съучастничество и укриване на престъпления. Някои хора бяха дадени под съд и онези, които следяха съдебните процеси, бяха схванали какво се разиграва зад тях; но може би само човек като Лурия, който умееше да борави с информация, бе осъзнал истинските мащаби на скандала.

Брайърс прецени, че на подобен въпрос най-добре е да отговори непринудено, но Хъмфри си помисли, че не е чак толкова непринуден, колкото изглежда.

— Нямаше да са на работа, ако не бяха оцелели, не е ли така? — Думите му прозвучаха откровена и весело.

— Това сигурно се е отразило много на общото състояние на духа, прав ли съм? Сигурно всеки е загубил хора, които добре е познавал, цялата полиция е понесла жертви.

— Разбира се, жертвите бяха големи. Но трябваше да се направят. Кълна ви се. А някои от нас биха се радвали, ако техният брой беше още по-голям.

— Мисля, че такова нещо не би могло да се случи с никоя друга полиция в света — със сериозен глас заяви Лурия. — С това не искам да кажа, че вашата полиция е по-лоша от другите. Напротив. Но не вярвам, че друга би устояла на такава чистка.

— Професоре, нека да ви обясня нещо. Полицаите са като всички останали хора. Униформените полицаи, поне в нашата страна, са сравнително честни. Не забравяйте, че те не са изправени пред много изкушения. Предлагат им се само дребни суми. Понякога ги приемат. Това не е сериозен проблем. Следователите обаче са друга категория хора. Опитайте се да си престава те как живеят цял живот. С риска на професията си. Трябва да прекарват сума време с професионални мошеници. И с нечестни адвокати. Това е техният свят. Не е много красив. А много от професионалните мошеници и нечестните адвокати се нареждат добре. И предлагат на следователите да получат дял от плячка. Затова не е толкова изненадващо, че доста от тях съблазняват. А започнат ли веднъж, връщане назад няма. Приятно е да получаваш част от мангизите. Приятно е също да те смятат за свой човек. Но много по-приятно е, ако не те смятат за такъв. Всеки, който постъпи в отдела, скоро открива към какво трябва да се приспособи.

— Представям си — кимна Лурия.

— Ето, вижте. Да взема за пример себе си. Аз мисля, че не съм кой знае колко продажен. Хората обаче лесно се поддават на съблазни, при положение че има подходящи условия за това. Съгласен ли сте!

— Разбира се — отново кимна Лурия.

— Но не съм и кой знае колко неподкупен. Няма защо да се преструвам, че не съм изпитвал изкушения. Мафиозите искаха да ме привлекат. Аз правех кариера. На тях им трябваше точно такъв човек. Можех да натрупам цяло състояние.

— И защо не го направихте, Франк? — Въпросът на Хъмфри прозвуча приятелски и малко подигравателно.

— А вие защо не бихте го направили? — попита на свой ред Брайърс.

— Не, не, разкажете ни — Лурия отново заговори покровителствено.

— Може би по две причини. Едната е почтена, другата — не толкова почтена. В нашата фамилия има цели поколения порядъчни богомолци. — Този път Лурия не можа да схване смисъла на последните думи и Хъмфри се намеси, като му обясни, че става въпрос за хора от протестантска секта. — Такава връзка не се прекъсва лесно — продължи Брайърс. — Другата причина, която не ме представя в толкова добра светлина, е, че съм предпазлив като животно. Прецених, че в края на краищата тях ще ги хванат. Всички знаеха какво става. Значи някой ден някой нямаше да издържи и щеше да проговори. И освен това смятам, че никакви пари не могат да оправдаят този риск. А на всичкото отгоре съм амбициозен. Парите може да са хубаво нещо, но ако трябва да избирам, веднага бих предпочел възможността да се издигна на отговорен пост.

— Знаете ли, вие се подценявате — каза Лурия.

— Както искате го приемете — отговори Брайърс. — Но във всеки случай сега аз съм оцелелият. А много от онези не се спасиха. Натрупаха състояния, но едни от най-хубавите кабинети сега стоят празни. Предишните им обитатели повече нямат нужда от тях.

— Защо нямат нужда?

— Защото са в затвора.

Последва мълчание. Лурия каза, че тази гола истина звучи прекалено обезпокоително. След като такова нещо се е случило в полицията, където цари дисциплина, как може обществото да се опази и да не кривне от правия път. Брайърс, по-млад от другите двама, по-оптимистичен, по-енергичен и по-жизнен, отговори, че е човек без предразсъдъци, който гледа реалистично на нещата. Не може да си полицай и да си мислиш само хубави неща за хората, но не бива и да смяташ, че всичко е загубено. Хората не могат да се променят вътрешно, но поведението им би могло да се промени. (За миг Лурия се стресна, като чу такива разсъждения от един полицейски служител.) Но действителното положение е друго. Трябва да продължим да работим при съществуващите социални условия. Да сложим ред, да запазим, каквото можем, да не допуснем положението да стане по-лошо. Законите не могат да оправят всичко, но все пак вършат някаква работа.

— Ето, тук съм напълно съгласен с вас — каза Лурия. — От цялата си душа.

— Затова съм много доволен, че водя това разследване и ако попитате моите момчета, ще видите, че и те ще ви кажат същото. Като изключим интелектуалците — пошегува се добродушно Брайърс, — хората, които се занимават с истинска работа, общо взето се чувствуват по-добре в този свят. Това е все пак нещо като компенсация.

Лурия кимна, но замислено каза:

— Докато другите вярват, че вършите нещо полезно. Докато вярват в онова, което правите.

— Трябва да повярват, дявол да го вземе. Както ви казах, законите не могат да оправят всичко, но какво друго ни остава.

Лурия се обърна към Хъмфри и с приятелска, леко язвителна усмивка заяви, че като слуша Брайърс, се чувствува по-спокоен. В знак на солидарност той поиска още едно уиски. Погледна сериозно Брайърс и каза:

— Знаете ли какво? Щях да бъда по-щастлив, ако някой наистина се беше разгневил заради това убийство. Разбира се, има хора, които са огорчени. Но не дават израз на чувствата си. Не искат да си отмъстят. Приемат всичко, както приемат промените на времето. Оставят се на събитията. Просто са безсилни пред обществото.

— Повярвайте ми — каза Брайърс. — Най-много от всичко искам да открия този човек.

— Да, като ви слушам, се чувствувам по-спокоен. — Лурия отново погледна полицейския служител така, сякаш бяха близки приятели. — Сигурен съм, че бихте искали да се възстанови смъртното наказание.

Последва кратко неловко мълчание. Все така спокойно и уверено Брайърс каза:

— Професоре, днес с разследването се занимават петдесет и шест души. Утре очаквам броят им да се увеличи. Имам предвид само сержантите и хората с по-висок чин. Доколкото знам — и смятам, че не греша, — всички те ще потвърдят предположението ви, а сред тях има и двама или трима, които в бъдеще сигурно ще заемат високи постове в полицията.

— Много се радвам да чуя това — отговори Лурия.

— Но за съжаление трябва да ви кажа, че аз правя изключение в това отношение. Защото съм против възстановяването на смъртното наказание.

Лурия рядко изглеждаше изненадан, но сега видът му беше точно такъв. Внушителното му лице на пророк загуби всякакъв израз, преди да заговори. Той отвори уста и после пак я затвори.

— Но защо?

— Не вярвам в него. Не вярвам, че от него има полза.

— Искате да кажете, че няма да помогне да се предотвратят убийствата? Че не би предотвратило и това убийство?

— Съдя от личен опит. Така говорят фактите.

— Позволявам си да се съмнявам в това. Но няма да спря с вас. Истинският проблем е съвсем друг.

— Значи вие смятате, че убийците трябва да бъдат бесени?

— Не говоря за бесене. — Лурия постепенно се успокояваше. — Но твърдо смятам, че някои престъпници трябва да бъдат премахнати. Ако искате, чрез разстрел. Това е възможно най-безболезненият начин.

Сега беше ред на Брайърс да се изненада. Той сякаш бе загубил обичайната си способност да се изразява гладко.

— Не мислите ли, че това би било връщане назад, отстъпление от цивилизацията?

— Точно поради тази причина смятам, че е правилно. Отдавна съм се отказал от либералния оптимизъм. Никак не ме интересуват аргументите — pro или contra. Не ме интересуват и напразните надежди. Интересува ме как обществото може да запази силата и добродетелността си. Преди малко използувах думата „отмъщение“. И то не случайно или от разсеяност. Обществото изпитва огромна нужда да отмъщава на онези, които застрашават основните му инстинкти. Убеден съм, че обществото ще боледува, докато се преструваме, че тази нужда не съществува. Знам, че това звучи много теоретично, но преди малко вие също теоретизирахте. Казахте, че това ще бъде отстъпление от цивилизацията. Много общо. Би трябвало да се запитате какъв е вашият истински мотив. За разлика от мен вие смятате, че хората са по-цивилизовани, отколкото са всъщност или биха могли да бъдат.

Брайърс имаше опит във воденето на най-различни спорове, но не и точно такива. Тонът му стана малко по-сериозен:

— Не искам да кажа, че сме толкова цивилизовани. В Англия станаха няколко убийства на деца. Неописуеми. Ако бях хванал убийците и имах оръжие подръка, бих ги убил, без да ми мигне окото, стига да можех да се измъкна. Сигурно бих направил същото и с човека, който е убил тази стара дама. Това не би навредило на никого. Освен на онези, които ще ликвидирам — сухо добави той. — Но продължавам да смятам, че е вредно отново да се преобръща наказателното право, за да получим правото да бесим или да изпълняваме някаква друга ритуална екзекуция, която бихме могли да измислим. Знаете ли какви звуци се чуват в затвора, когато бесят някого? Аз ги чух веднъж, точно когато започвах работа в полицията. Такова нещо може да ви накара да промените мнението си.

— Не — отговори Лурия. — Това няма да ме трогне. Вие се опитвате да направите живота по-хигиеничен. А това не е възможно и трябва да си го признаем.

— Щом е така, по-добре да си признаем и двамата, че сме на различни мнения — отговори Брайърс, без да се смути.

Разговорът премина на други теми. По много въпроси становищата им съвпадаха и двамата се разбираха. След време Брайърс каза, че трябва да върви. Щял да прегледа докладите, които се трупали в кабинета му; чакали го още два часа работа и чак тогава щял да се прибере у дома. Вечерята му щяла да бъде готова. Съпругите на полицаите си знаели добре урока, каза той с усмивка, която можеше да се изтълкува като израз на пренебрежение или цинизъм. Но Хъмфри, който знаеше какво е здравословното състояние на жена му, знаеше също, че тази усмивка не изразява нито едното, нито другото.

След време Хъмфри си помисли, че срещата не е минала точно така, както би могло да се очаква. Срещу един върховен жрец на западната цивилизация, патриархална фигура сред еврейските интелектуалци и прославен учен, седеше един упорит, амбициозен, професионален полицай. Двамата разговаряха за престъпления и наказания — какво може да се очаква от такъв разговор? Във всеки случай не това, което стана. Но за Хъмфри беше удоволствие да слуша как двамата мъже взаимно си устройваха изненади. За него това беше бегъл поглед върху човешката комедия, която никога не му омръзваше, и затова с удоволствие ги бе слушал.

XVII

Августовските дни се изнизваха, без да се случи нещо ново. Една събота Хъмфри видя Кейт на отсрещния тротоар и прекоси Площада. Каза, че нищо ново не е чувал. После погледна към къщите, огрени ласкаво от слънцето, и добави:

— А животът продължава да си тече.

— Какво друго би могъл да прави? Не си много оригинален, знаеш ли…

Тя се усмихна със своята безобразна, нагла, чаровна усмивка и на Хъмфри му олекна. Опита се да обясни какво е искал да каже.

— Би ли се досетил някой, че страната върви към провал?

Повече нищо не й каза, но тя беше достатъчно схватлива, за да разбере, че той няма предвид случилото се, а конкретни неприятности, които предстоят скоро. До този момент никой не беше арестуван заради убийството. Хъмфри имаше свои подозрения, макар и все още неясни, неоформени. Беше напълно убеден, че Франк Брайърс, който уж говореше откровено, не му бе казал нищо съществено и бе премълчал с какво в действителност се занимава. Хъмфри знаеше, че Лузби и Сузан са разпитвани няколко пъти. Но Брайърс не му бе казал нищо. Хъмфри би искал да разбере нещо повече и за други разпити във връзка със следствието. Брайърс беше майстор на двойната игра и за първи път бе използувал таланта си срещу Хъмфри. Каза му, разбира се, че полицията се интересува от много хора и иска да установи къде са били те вечерта на 24-ти срещу 25-ти юли. Само някой идиот, с раздразнение и тревога си помисли Хъмфри, би се изненадал от такава информация.

Неприятно му беше, че Брайърс се държи с него като със стар приятел, а не му се доверява. Въпреки това на Хъмфри му се струваше, че знае в каква посока действува полицията. И ако се окажеше прав, това означаваше, че някои негови познати живеят в страх. Но независимо от всичко, както тържествено бе заявил той тази сутрин, животът продължаваше да тече. И скоро след това, по време на една вечеря, когато за миг улови погледа на Кейт, разбра, че тя помни какво е казал. Той бе преценил, че е по-безопасно да не споделя пред нея подозренията си. Може би някои от хората на масата живееха в напрежение.

Всъщност вечерята, макар че не се отличаваше с особено безгрижна атмосфера, премина без особени произшествия. Тя бе дадена от Том Търкил в апартамента му на площад „Итън“. Търкил бе принуден да отмени обяда, чиято почетна гостенка щеше да бъде лейди Ашбрук — това беше последната приета от нея покана, отбелязана в бележника й. Но мисълта, че не се е отплатил за нечие гостоприемство, бе продължила да го терзае; за него това означаваше, че дава възможност на разни хора да го превъзхождат в морално отношение. Това беше причината да даде вечеря, при това голяма, каквато малко хора от квартала биха си позволили да организират в дома си — семейство Лефрой, Пол и Силия, семейство Периман, Алек Лурия, Хъмфри, дъщерята на Търкил. По този начин Том Търкил щеше да се отплати на онези, които го бяха канили на гости преди смъртта на лейди Ашбрук, а освен това щеше да покани и още един-двама души, на които си струваше да окаже гостоприемство. Нещо повече дори — Търкил нямаше намерение да пропилява напразно една вечер и затова сред поканените бяха и един член на правителството заедно със съпругата си. Стела Армстронг, неговата политическа съветничка, представителна и красива жена, издигнала се на най-високото стъпало сред политическите знаменитости, изпълняваше ролята на домакиня без следа от притеснение.

Трапезарията на Търкил — тя водеше в гостната, и двете имаха еднакви размери — бе обзаведена със същия категоричен вкус. По стените висяха картини, но някак по-скромни, отколкото в съседното помещение, сякаш служеха за отмора на очите. Имаше две картини от Кроум, една от Чинъри и серия акварели от Бонингтън. Както и при предишното си посещение, Хъмфри си каза, че някой е вложил много вкус във всичко това.

Дългата маса се осветяваше от един полилей. Върху нея блестяха сребърните прибори и кристалните чаши, покривката и салфетките. Жените бяха облечени с дълги рокли. На Хъмфри му мина през ум, че едно време на такава вечеря и на такова място мъжете също щяха да бъдат официално облечени — със смокинги или с фракове, както беше прието в ранната му младост. Сега никой не носеше смокинг. От друга страна обаче, храната, макар и не толкова обилна, беше по-хубава от онази, която Хъмфри помнеше, а и виното не отстъпваше на някогашното. Макар и да не пиеше, Търкил сигурно се ползуваше от съветите на познавачи.

Цялата атмосфера сякаш излъчваше спокойствие и сигурност. Хъмфри си спомни за други вечери точно преди войната, в които на пръв поглед царуваха същото спокойствие и сигурност. Повечето хора смятаха, че са в безопасност, докато не стана твърде късно. Колко пъти Хъмфри бе виждал хора, които изобщо не се замисляха, че може би ги дебне опасност. Сигурно в навечерието на всяко голямо събитие се дават много такива официални вечери, на които присъствуват избраници. Може би по същия начин човек не се замисля и за опасността, която пряко го заплашва.

Въпреки всичко от самото начало вечерята не потръгна добре. Търкил беше обзет от подозрения, че го преследват. Устремил поглед в масата, той попита дали някой си дава сметка какво му се е случило. Отговор не последва, но въпросът прозвуча като молба за съчувствие. Може би говореше за предявените от него искове, но адвокатите, а сред тях и бащата на Пол Мейсън, бяха сигурни, че той ще спечели делата. Може би във вестниците се бе появило нещо ново? Нищо подобно, възмутено отговори Търкил. Той като че ли искаше да се разбере, че печатът вече е на негова страна.

— Знаете ли какво ми се случи? — Той отпи глътка от чашата си, напълнена до половина с бяло вино, сякаш за да омекоти стържещия си, дрезгав глас. И сам си отговори: — Полицията. Бяха тук и ми загубиха два часа ценно време — продължи той. — Да не би да си мислят, че имам време за губене? Разпитваха ме къде съм бил и какво съм правил през онази вечер.

— Това е просто формалност — обади се Хъмфри. И насаме с Търкил, и сега той не можеше да устои на желанието да го успокоява.

— Трябва да ви кажа, че се съмнявам дали биха се държали така с някой член на Консервативната партия. Кой ли знае колко от нас имат черни точки срещу имената си. Кой ли знае колко консерватори и колко наши хора са картотекирани в техните служби за сигурност.

Търкил сякаш се бе върнал в дните на младежкия си радикализъм. Беше насочил поглед право в Хъмфри, когото подозираше, че знае точния отговор. Хъмфри му отвърна с невинен поглед, който беше усъвършенствувал дълги години в службата си.

— Ако това би ви успокоило, мистър Търкил, трябва да ви кажа, че и към мен се отнесоха по същия начин — намеси се Лурия със спокоен глас на арбитър.

— Дявол да го вземе, и при това вие сте американец…

— Но аз също живея тук наблизо. Не знам дали бих могъл да бъда полезен с нещо, но разговарях с някои от вашите висши полицейски служители. А те оставиха у мен много приятно впечатление. Задачата им в този квартал е трудна.

Лурия умееше да внушава едновременно доброжелателство и авторитет.

След него заговори Силия. Хъмфри бе забелязал, че в гостната преди вечеря тя разговаряше по-свободно от друг път, а Пол мълчеше. За последен път бяха приели покана да гостуват някъде заедно: още през юли бяха взели решение да се разделят.

С тих, но ясен глас и необичайно настоятелен тон тя попита:

— Не ви ли става по-леко, като знаете какво търпят и другите, мистър Търкил? Случвало ли ви се е да ви разпитва полицай? На мен не. Когато водят разпит, полицаите изглеждат съвсем други. И това ме накара да се замисля.

— Има нещо такова, мисис Хоторн. — Лицето на Търкил изведнъж грейна в широка, чаровна усмивка. — Има нещо такова.

— Точно това се опитвам да внуша на хората от средните класи от толкова години насам — намеси се Стела Армстронг, която по произход беше типична представителка на средните класи, както и Силия, но сега изведнъж заговори с чувство за дълг към своята Лейбъристка партия.

Макар че Търкил умееше да контролира параноята си или от време на време да я потиска, както се потискат пристъпи на сексуална ревност, вечерта не течеше гладко. Онези, чиито нерви бяха опънати (около масата седяха няколко души с опънати нерви), усещаха, че въздухът тегне от напрежение. През цялото време, докато гостите обсъждаха лошото отношение към Търкил, Хъмфри наблюдаваше как Кейт слуша седналия до нея доктор Периман: тя го слушаше с напрегнато внимание, с доброжелателна ирония и загриженост, каквито често бе проявявала към самия Хъмфри. И макар че не му се щеше да си признае, това предизвика у него особена тревога.

В тези социални среди вече не беше модно след вечеря мъжете да се усамотяват на чаша портвайн. Всички останаха по местата си и докато отпиваха от виното и от коняка, Лурия, който не се отказваше лесно от любимите си теми, ги попита какво мислят за смъртното наказание.

Сякаш се е заел със сериозно научно изследване и установява докъде се простира либерализмът на хората, помисли си Хъмфри. Но Лурия не чу нищо успокоително. Повечето от гостите не възприеха становището му. Пол Мейсън, който през цялото време мълчеше, изрази собственото си мнение с безстрастен глас: би унищожил всички терористи без всякакви угризения на съвестта.

— Да ги превърнем в мъченици, така ли? — възрази Том Търкил.

— По-малко вреда ще нанасят като мъченици. А мъчениците никой не се опитва да ги спасява — хладно отговори Пол.

Кейт беше първата и единствена, която каза, че подкрепя Алек Лурия. Каза го убедително и съвсем искрено. Седналият срещу нея Монти Лефрой заяви с тон на човек, който съобщава окончателна присъда, че не е съгласен с любезната си съпруга.

— Вярвам, че стрелата на времето ще ни покаже правилната посока — каза той и гласът му отекна над масата. — А тази посока води към запазване живота на индивида.

— Така ли? — Без да дочака отговор, Лурия отмести поглед и впери насмешливите си кафяви очи към седящия до Кейт доктор Периман. Но преди Периман да отговори, съпругата му се намеси.

— Не съм съгласна с вас, професоре — заговори тя умно, убедено и спокойно. — Но съображенията ми са различни от тези, които току-що чухме. Те са религиозни. Разбира се, аз вярвам, че всеки трябва да получи възможност за изкупление. Престъплението, разбира се, е нещо ужасно. Но всеки може да се покае и да получи опрощение. Когато накажете някого със смърт, може би му отнемате тази възможност. Каквото и да направи човек, би трябвало да му се предостави случай да пречисти душата си.

Това беше най-дългото и най-неочаквано изказване. Лурия бе готов да изслуша всякакви аргументи, но не и християнски голословия. На помощ му се притече доктор Периман, който и сега, както веднъж с Хъмфри, заговори разсеяно, сякаш мислено беше някъде далеч.

— Струва ми се, струва ми се, че съм съгласен с Алис. Но няма да се преструвам, че вярвам като нея. Може би вярата носи утеха, но няма смисъл човек да се преструва, ако наистина не вярва. Аз не обичам да летя сред облаците. Но винаги ли сме сигурни, че наказваме със смърт онзи, когото трябва? Не знам вие как смятате, но аз изтръпвам при мисълта за най-малката вероятност да се допусне грешка. Не мога да понеса такова нещо…

Скоро след това гостите започнаха да стават от масата. Този разговор може би бе засилил тревогата им. След вечеря никой не пи много; Хъмфри обаче забеляза как Кейт, която обичаше алкохола, но никога не прекаляваше с него, си наля втора чашка коняк. Не се върнаха в гостната и вечерята приключи рано.

Хъмфри искаше да поговори с Кейт, но тя отново унесено слушаше доктор Периман, който крачеше до нея по площад „Итън“ на път за дома й.

На другата сутрин, доста рано, Хъмфри чу по телефона гласа на Кейт — силен и гальовен. Периман имал нужда от съвет, каза тя, затова разговарял с нея предната вечер. Надявал се, че Кейт и Хъмфри ще се отбият у тях някоя вечер през седмицата. В тяхната несигурна любовна история тя действуваше като Хъмфри. Но любов ли беше това? Или просто опипване на почвата? Кейт използуваше един елементарен предлог като поканата на Периман, за да възстанови предишните им отношения, независимо какви бяха те, и никой от тях двамата не смееше да наруши покоя на настоящето.

XVIII

Сутринта Кейт беше казала на Хъмфри, че доктор Периман има нужда от съвет. Само няколко часа по-късно Хъмфри се досети какво би могло да тревожи лекаря. По телефона му се обади Франк Брайърс — приятелски настроен, енергичен, деловит.

— Отбийте се при нас по някое време, ако не сте много зает. Тук възникна един дребен въпрос, не си струва да говорим за това, но може би вие сте по-осведомен от мене. Все пак бих искал да дойдете да видите как сме се настанили.

Голямо удоволствие ли е да гледаш как в някоя чужда служба кипи работа? Първите минути след като влезе в Кабинета, Хъмфри се почувствува отчужден, странно смутен, сякаш го измъчваше неловкост, от каквато обикновено не страдаше. Брайърс седеше по риза, с грижливо навити ръкави; силните мускули на ръцете му и широките китки привличаха погледа. На бюрото му имаше цяла редица телефони. Той държеше до ухото си слушалката на единия от тях, снабден с устройство срещу подслушване. По стените висяха карти на югозападната част на Лондон, осеяни с червени кръгчета и стрелки.

В Кабинета влезе инспектор Бейл, почтителен и благоразумен, какъвто се бе показал и преди.

— Изглежда добро момче — каза Хъмфри, след като Бейл тактично ги остави сами.

— Точно такъв е — весело се усмихна Брайърс. Облегна се на стола и с широк жест посочи стаята. — Е, това вече е нещо друго, нали? Значи сериозно сме се захванали с работа. — И се разсмя мрачно и подигравателно. — Не че това е довело до някаква промяна.

— Така ли?

— А вие какво очаквахте! — Брайърс зададе въпроса си небрежно, между другото, сякаш само за да поддържа разговора, но гледаше съсредоточено, така че думите му едва ли бяха изречени между другото.

Хъмфри отговори:

— Това е ваша работа, а не моя. Аз смятах, че ще отнеме известно време.

— А може би вече отнема прекалено много време. — Брайърс отново се изсмя. — Сега ще ви разкажа какво сме направили.

Хъмфри си помисли, че Брайърс се държи също като голям бизнесмен по време на преговори. Вероятно в даден момент ще заговори по същество — ако изобщо има да каже нещо съществено, но в това, както и преди, Хъмфри не се съмняваше. Въпреки всичко, първо — церемонията.

От време на време в Кабинета влизаха полицаи, задаваха се въпроси, даваха се кратки нареждания с приятелски тон — Брайърс беше в добри отношения с подчинените си, — после разговорът продължаваше. Неговите момчета (това общо определение включваше и жени) били посетили седемстотин петдесет и седем къщи в продължение на петнадесет дни. Такава била цифрата от предната вечер. Може би предстоели още много посещения. Някои къщи били посетени няколко пъти. Обиколили местните пивници и кръчми. Говорили с всички престъпници, за които имали сведени, и по край тях открили и други.

— От години насам не сме залавяли толкова престъпници в първи и трети югозападен район, колкото сега. Един ден може да се окаже и полезно. Полезно, но не за тях, разбира се. Обаче всичко това е дребна работа, капка в морето.

Хъмфри нито за миг не повярва, че Брайърс споделя най-голямата си тревога. Въпреки всичко това беше част от задължителната работа.

Брайърс не бе нито уморен, нито обезверен. Бейл още веднъж прекъсна разговора им. Хъмфри вече не се чувствуваше изолиран. Ако си водил активен живот, изпитваш задоволство, като наблюдаваш как хората се потапят в работата си, независимо каква е тя. Това беше една утеха, дребна, но все пак утеха сред хаоса, абсурда, студенината. Хъмфри бе съхранил любопитството си. Би било интересно да отиде с някои от тези полицаи и да види как върви разследването. Да чуе отговора на въпросите, които донякъде можеше да си представи: кой къде е бил, какво е правил час по час; показания на роднини, на жени, сравняване на показанията. Никакво съкращаване на процедурите, а масови проверки, анонимни, колективни действия. Отделните личности се обезличават в полицейския апарат. Има твърде много хора. Тълпата е твърде голяма. Обществото е безименно, но все пак от отделните разпити понякога може да изплува едно конкретно име.

— Извършили сте много системна работа — забеляза Хъмфри.

— Че какво друго можете да очаквате?

— В моята стара служба никога нямаше такива възможности — усмихна се Хъмфри. — Не бихме могли да предприемем такова разследване.

Независимо че изпитваше голяма професионална гордост, Брайърс гледаше реално на нещата.

— Понякога нищо не научаваме. Ежедневните операции не винаги са от полза.

— Аз бих искал да наблюдавам само един ден работата на някои от вашите момчета.

Брайърс отговори незабавно и категорично:

— Много е опасно, Хъмфри. Ако са по следите на някой изпечен престъпник и след време го заловят, и някой също така изпечен адвокат се заеме със защитата му, ще се хванат за вас. Вмешателство на външно лице. Ще разберат с какво сте се занимавали. Ще ви обявят за шпионин. Не можем да рискуваме такова нещо.

Хъмфри кимна.

— Но с удоволствие ще ви покажа няколко протокола от разпитите — предложи Брайърс. — Въпроси, отговори. Ще понаучите нещо. Когато постъпих в полицията, едно ме изненада най-много — около деветдесет процента от нашите съграждани не се изразяват добре. И то не само когато са уплашени, което е обяснимо. Но и когато се разприказват. — И тогава Брайърс каза: — Впрочем този лекар, доктор Периман, той се изразява добре, нали? Познавате ли го?

Най-сетне: значи тези думи беше чакал Хъмфри, но те не прозвучаха толкова зловещо, колкото бе предполагал. Темата бе неутрална.

Хъмфри изказа неутрално мнение. Пациентите хвалели Периман. Бил в крак с времето, съвестен лекар, добър диагностик. Що се отнася до неговото лично мнение, Хъмфри смятал, че докторът е интелигентен, но не е симпатичен. Докато говореше, Хъмфри си даде сметка, че в думите му се прокрадва неприязън — неведнъж бе забелязвал, че Кейт отделя прекалено голямо внимание на този човек.

Брайърс сякаш се съгласи с него. Каза, че получили сведения от болницата, където Периман е стажувал. Бил един от отличните студенти. Не можели да разберат защо практикува като общ лекар.

— И какъв е смисълът на всичко това? — попита Хъмфри.

— Никакъв. Не е ясно. Просто има нещо странно и това е всичко. Но в нашата професия не е разумно да се подминават странните неща. Нали знаете, че старата дама е държала в дома си пари в банкноти. Плащала е с тях сметките си, почти всички сметки, а те не са били чак толкова много. Прав бяхте, когато казахте, че е била крайно пестелива. Освен това е записвала номера на всяка банкнота, която е притежавала. Записвала е внимателно и старателно в тефтерчето си. Ние знаем номерата на всички банкноти, които са били в дома й, когато са я убили. Името на банката й е „Кутс“. Но нито една от банкнотите, които са се намирали в дома й онази нощ, не е пусната в обращение. Проверили сме всички магазини в столицата. Нищо. Но излязоха наяве две банкноти от по десет лири, които е изтеглила преди една година. Номерата им бяха записани в малкото тефтерче за 1975 година и отметнати, което означава, че с тях е платила някаква сметка. След това същите са били използувани да се плати друга сметка. Напълно естествено. Парите са изплатени от доктор Периман. В едно магазинче за вестници на Пимлико Роуд. От години купува вестниците си там. Собствениците го познават добре. Често плаща с банкноти.

— Той не е единственият от тази професия, който постъпва така.

— Разбира се. И понеже не исках да остане нещо неизяснено, извиках го тук. Беше доста смутен, но напълно искрен. Тя винаги му плащала в банкноти. Той не отчитал тези пари. Естествено искал да избегне данъците. Каза същото, което вие току–що казахте — не бил единственият частен лекар, който обичал да му плащат в брой. На старата дама правел тридесет процента отстъпка от обичайната си тарифа. Изглежда, и двамата смятали, че това е много хубаво и удобно, изгодно и за единия, и за другия. — Брайърс продължи: — Разговорът с него беше полезен. Той не е случаен човек. Честно си призна всичко. Смятате ли, че това има някакво значение?

Брайърс, изглежда, смяташе, че има значение. Иначе защо така подробно го осведомяваха. Ако бе станало дума за някои други познати на Хъмфри, той щеше да бъде по-въздържан.

Хъмфри се усмихна саркастично, невесело и каза:

— Едно време си мислех, че по отношение на парите повечето хора са честни. А сега понякога си мисля, че никой не е честен. Като разговаряш с Периман, ще си кажеш, че е благороден човек. И сигурно е така. А за лейди Ашбрук ще си кажеш, че е безсърдечна, но излиза, че е имала благородна душа. И сигурно е така. Това обаче и на двамата не им е попречило безгрижно да участвуват в едно дребно мошеничество. Всички са полудели за пари. О, да, съгласен съм с вас — това има значение.

Брайърс остана доволен и с тържествен глас благодари на Хъмфри, че му е отделил толкова много време. След това не толкова тържествено, но с голямо удоволствие заговори за любовните неволи на един свой служител. Полицаите не били светци: сред тях имало жени, и то млади, някои от които доста отворени. Едно от момчетата загазило, каза Брайърс: тръгнало с едно момиче, а момичето си го бивало и не го пускало. Какви ли не опасности дебнели един следовател. Ето най-пресния пример за това.

Брайърс говореше както едно време, когато беше по-млад. Не пожела да каже на Хъмфри кой е полицаят, нито защо му разказва за него с такова голямо удоволствие.

XIX

Два дни по-късно, след като се бе погрижила за вечерята на съпруга си, Кейт тръгна с Хъмфри към дома на семейство Периман. Те живееха на Блумфийлд Терас, а формално това означаваше „Пимлико“. „Пимлико“, разположен непосредствено на юг от „Белгрейвия“, беше най-големият от застроените през деветнадесети век райони, но никога не бе привличал достатъчно богати хора. Благородните викториански дами строго съветвали бъдещите младоженки: никога не се съгласявай да живееш по на юг от площад „Екълстън“. А в действителност къщите на Блумфийлд Терас не се различаваха по нищо от къщите в квартала на Хъмфри.

Хъмфри и Кейт бавно крачеха и се радваха, че са сами. Вечерта беше душна и макар че вече седмици наред времето оставаше непроменено, те и на това се наслаждаваха. Кейт каза:

— Вече няколко месеца не съм излизала вечер. А е толкова хубаво.

В буквалния смисъл това не бе беше вярно, тъй като преди по-малко от седмица Кейт бе ходила на вечери у Том Търкил. Но може би тя влагаше друго съдържание на думите си и Хъмфри не ги възприе буквално. Вървяха под ръка по една тъмна улица покрай църквата „Св. Барнабас“.

— Така е. Да те поканя ли някой ден на вечеря?

— Ще чакам поканата.

Тя го попита какво смята да каже на Периман. Какъв съвет иска Периман, попита на свой ред Хъмфри. Може би как да се държи с полицията? Кейт вече знаеше какво му е разказал Брайърс.

— Дребна работа, без сериозни последици — рече Хъмфри. — Но ако човек не познава полицейските методи, може да се разтревожи.

Кейт се намръщи.

— Държал се е глупаво, нали? Ралф Периман де.

— Доста глупаво.

— Знаеш ли, мислех си, че той е над тези работи.

— Такива като него има много.

— А не би трябвало.

— Ти самата не би постъпила така — нежно й се усмихна Хъмфри.

— Нито ти.

Колкото нея ли съм честен, запита се Хъмфри. По отношение на парите — може би. А за друго? Можеше да разчита на нейната дума дори и в най-критични моменти. А беше изпадал в положение, когато не можеше да разчита и на собствената си дума.

В гостната на семейство Периман съпругата се държеше по-непринудено, отколкото съпругът. Тя седеше спокойно под лампиона, устните й бяха извити в кротка усмивка, която издаваше пълната й увереност, че е способна да разбира и да утешава. А през това време доктор Периман, загубил своя авторитет, се суетеше около една масичка, отрупана с бутилки. Какво биха желали да пият Кейт и Хъмфри? Хъмфри забеляза, че липсват обичайните лондонски напитки — нямаше уиски, джин или коняк. Имаше италиански ликьор „Стрега“, сливова ракия, ром. И други бутилки. Кампари, ликьори, плодови сокове, вермут. Периман каза, че с удоволствие ще им направи по един старомоден коктейл, какъвто вече рядко се пие. Хъмфри не обичаше сложни напитки и когато домакините се обърнаха с гръб към тях, Кейт присмехулно му намигна.

Отчаян, Хъмфри попита Периман какво ще пие самият той.

— Водка. — В гласа му прозвучаха авторитетни нотки. — Никога не е изключено да ме извикат при някой пациент.

Кейт разсъждаваше гласно върху отговора му.

— Защото мирише по-малко ли? Защото не е хубаво, ако разберат, че сте пили?

— Не е хубаво — твърдо отговори Периман. — Миризмата на алкохола не им действува добре. Забелязал съм, че ги прави нервни.

Той, изглежда, стигаше до крайности в своята професия или бе крайно добросъвестен, или и двете. Кейт и Хъмфри решиха да пият водка. И двамата чакаха да се повдигне въпросът, заради който бяха дошли. Алис Периман поддържаше разговора, като бърбореше за времето. Не, не се оплаквала, просто се опитвала да се отпусне. Била твърде млада, за да помни лятото на 1947 година; разправяли са й, че и тогава е била такава жега. И така безгрижно се усмихна, сякаш самият факт, че тя не си спомня онази година, би трябвало да подействува успокояващо на другите.

Хъмфри каза, че си спомнял, и то много добре. Имал особена причина за това — през онова лято се родил синът му.

Доктор Периман се размърда в креслото си, очите му бяха широко отворени, но мускулите на лицето му бяха застинали като на човек, който страда от болестта на Паркинсон. Това беше странна особеност на неговото необикновено лице, която не винаги се проявяваше и не се дължеше на болестно състояние.

— Много съм ви задължен, че дойдохте, Лий. — Той за първи път се обръщаше така към Хъмфри, само на фамилно име.

— Аз много се радвам, че съм тук — отговори Хъмфри и със скрито удоволствие добави: — Много се радвам, че ни поканихте. — Понякога простите местоимения ние или ни придобиват особено значение.

— Имам малка неприятност, Лий — каза Периман. — Нали разбирате, вършех една много дребна лична услуга на старата лейди Ашбрук.

— О, така ли?

— Съгласих се да ми плаща в брой. Тя така предпочиташе.

— А знаете ли защо?

— О, взимах й по-малко за всеки преглед. На нея това й харесваше. Правех й услуга по този начин. — При тези думи докторът дискретно се засмя. — Да ви кажа истината, вършех услуга и на себе си. Нали разбирате, не трябваше да обявявам тези пари пред данъчните власти. — Той продължи сериозно и все така дискретно: — Това се случва от време на време с някои от нас. На никого не вреди. И всички са доволни.

Хъмфри наклони глава.

— Нали знаете, че полицията прави разследване. Търси бог знае какво. — Периман продължи да говори монотонно, безизразно. — Намерили са няколко банкноти, с които старата дама ми беше платила. Преди месеци. Тя никога не закъсняваше с плащането на дълговете си. Мисля, че ако можеше да ми плаща след всеки преглед, щеше да бъде много щастлива. Както са правели едно време. Така или иначе полицията поиска обяснение. И аз, разбира се, им казах всичко.

— Постъпили сте разумно — отговори Хъмфри. И по стар навик добави предпазливо: — Всъщност аз вече чух за това.

— От кого, от кого?

— О, нали знаете, че в подобни случаи винаги се носят слухове. — Тези думи също бяха изречени по силата на стар навик. Правило номер едно беше да не се споменават имена. — Както и да е, докторе, сигурен съм, че сте постъпили съвсем разумно. Няма за какво да се тревожите.

— Въпросът не е там — високо и напрегнато заговори Периман.

Хъмфри бе озадачен. Искрено озадачен.

— Не ви разбирам…

— Въпросът не е там. Съвсем не е там. Изобщо не се тревожа за полицията. Те нямат работа с мен. Но исках да попитам — и затова казах на Кейт, че ми е нужен съвет — има ли някаква вероятност те да съобщят това на данъчните власти?

Ето това се казва истинска изненада. Хъмфри не успя да прикрие усмивката си. Доктор Периман обаче не усмихна.

— Мисля, че няма. Полицията си има по-важни проблеми.

— Не съобщават ли такива сведения на данъчните власти?

— Нямам никаква представа. Те трябва да открият убиеца.

— Ако изобщо го открият.

— Ако изобщо го открият — повтори Хъмфри, — мисля, че едва ли ще се занимават с някой, който не е декларирал някаква си малка сума. А тя сигурно доста малка, нали?

— Не е голяма — отговори докторът.

— Добре тогава. Мисля, че вие преувеличавате. Струва ми се, че няма да чуете нищо повече по този въпрос. Готов съм да се обзаложа. Но в най-лошия случай, ако съобщят на вашия данъчен инспектор, от тази работа няма да излезе нищо сериозно.

— И аз това му повтарям. — Алис Периман погледна съпруга си със снизходителна майчинска обич. — Не е толкова сериозно. След една седмица ще забравим напълно за това.

— А аз ти повтарям, че клюките ще плъзнат. — Когато говореше с нея, обикновено гласът му беше ласкав, но сега прозвуча гневно и рязко. — Хубаво ли ще ти бъде вестниците да пишат за теб заради такава дреболия? Направо е глупаво — изсъска той. — Укрил си някой доходите и помислил, че ще се отърве от данъци. — Говореше с такова възмущение, сякаш друг бе извършил нарушението. След това утихна, но скоро отново се разтревожи и напрегна. — Освен това тези данъци не са шега работа — обърна се той към съпругата си. — Могат да ми наложат да ги платя в троен размер. Просто за назидание. В троен размер, разбираш ли.

Той се обърна към Кейт, която слушаше с напрегнато, удвоено внимание.

— Помислете си само. В троен размер. Това не е дребна работа. Аз никога не съм изкарвал толкова пари, колкото бих могъл. И това е проблем.

— Казвали са ми, че бихте могли да печелите много — намеси се Хъмфри.

— Да, така е — отговори доктор Периман.

— Защо не го правите?

Лицето на Периман се преобрази. Гневът и възмущението изчезнаха. Сега то излъчваше някакво сияние, изглеждаше едновременно спокойно и възторжено; той заговори замислено и сдържано.

— Исках да направя нещо друго. В края на краищата човек има само един живот. Всеки опитен лекар може да постигне успех като специалист. Всеки лекар, който е с една класа по-добър от другите, може да постигне успех в така наречената научна дейност. Без да се преструвам на скромен, трябва да ви кажа, че за мен това щеше да бъде по-лесно. Но аз исках нещо повече. Исках да получа удовлетворение. Само това има смисъл. Да, в края на краищата само това има смисъл. Може да ви прозвучи смешно — той огледа стаята с невиждащ поглед, — но аз не исках да правя медицината още по-научна. Стотици хора се занимават с това всеки ден. Не знам дали ме разбирате правилно, но това, което исках, бе да направя медицината по-малко научна. И след това да започна от самото начало.

Той заговори така, както бе заговорил на Хъмфри в градинката на Площада онази сутрин, когато лейди Ашбрук се бе върнала от болницата. Беше красноречив, разпален, увлечен от собствените си думи. Връзката между духа и тялото (той се повтаряше). Какво имаме предвид, когато говорим за волята? (Или за духа, или дори за съзнанието?) Съпругата му го прекъсна кротко само веднъж: този въпрос не е толкова труден, ако човек има вяра. Жалко, че той още не се е убедил в това. Двамата се погледнаха с разбиране. Той продължи.

— Ние знаем толкова малко. Как въздействува духът на тялото и обратно? Докато не разберем това, няма да знаем нищо. Струва си човек да посвети целия си живот, за да научи поне малко в това отношение.

— А вие научили ли сте нещо? — Хъмфри зададе този въпрос не от учтивост, в гласа му прозвуча скептицизъм, интерес.

Отговорът на лекаря бе съвсем разумен — нито екзалтиран, нито мрачен.

— Не съм сигурен дали изобщо ще мога да разбера това. Човек има само един живот, както вече ви казах. И той може да не му стигне.

— Разбира се, съществуват въпроси, на които няма отговори — каза Хъмфри. — И никога няма да има.

— Разбира се. Но не е хубаво, ако не си задаваме тези въпроси.

— Той цял живот е мислил за тези неща. Каза ми, още когато се запознахме — намеси се покровителствено Алис Периман.

Периман не поиска повече съвети и не повдигна отново въпроса за банкнотите. Но когато Хъмфри и Кейт се сбогуваха с домакините и излязоха на улицата, Кейт заговори точно по този въпрос.

— Странно, че е толкова чувствителен на тема пари. Много е чувствителен, нали? — разсъждаваше тя бодро и трезво. — Той и лейди Ашбрук трябва да са били прекрасна двойка. Като двама френски селяни. И нищо чудно, че всеки се е опитвал да измами другия.

— Не си ли много жестока?

— Веднага мога да позная кой трепери за всяко пени. Имам опит в това отношение. Познавам признаците. — Тя го погледна и му се усмихна със своята крива, чаровна усмивка. Когато беше насаме с него, обичаше да се държи дръзко.

След малко й хрумна друга мисъл:

— Но все пак изглежда странно, нали? Мога да разбера лейди Ашбрук. Тя си беше стисната по рождение. Такива като нея колкото по-голямо внимание им обръщаш, толкова по-проклети стават. Но от негова страна това наистина изглежда странно.

Двамата заговориха за познатите си (това беше нещо, което им доставяше удоволствие). Кой е щедър, кой е стиснат и защо. Да, сърдечните хора, с широки интереси могат да бъдат невероятно стиснати. И на двамата Алек Лурия им беше симпатичен: той беше богат, но никой не можеше да го нарече щедър. Пол Мейсън, един от свестните млади хора, понякога канеше на ресторант по десетина приятели, но иначе винаги държеше строга сметка на парите си.

— Но за Ралф Периман това някак си не върви. — Кейт се върна към първоначалната си мисъл и разпалено заговори.

— А може би той не смята така. — Тонът на Хъмфри беше пренебрежителен, саркастичен. Той не желаеше да разговаря на тази тема.

— Не — настоя Кейт. — Той струва много повече.

— Възможно е.

— Той е идеалист, нали?

— Много е вероятно. Не го познавам достатъчно добре, за да мога да преценя. — Двамата вървяха бавно по Юбъри Стрийт; прозорците на хотелите и на жилищата на таванските етажи светеха. Хъмфри бе отговорил снизходително, но в тона му прозвуча нотка на нетърпение.

— Забелязал ли си очите му? Може и да е забъркал някаква каша, но е идеалист, нали разбираш. Чу какво каза за кариерата си. Звучи глупаво, но въпреки това…

— Мило момиче — каза Хъмфри, — не са много хората, които се радват на твоето покровителство, но най-много от него се ползуват самолюбивите, не е ли така? Ако искаш, можеш да ги наречеш идеалисти.

Ръката й, която беше отпусната до неговата ръка, се напрегна.

— Не трябваше да казваш това. — Гласът й прозвуча строго и неестествено.

— Защо не?

— Знаеш защо.

Доколкото познаваше себе си, Хъмфри смяташе, че е говорил без умисъл. Можеше съвсем честно да увери Кейт, че не е имал предвид брака й или съпруга й. Но, изглежда, езикът му беше по-откровен от съзнанието.

— Ако продължаваш така, ще си причиним болка — каза Кейт. Вървяха в напрегнато мълчание. Чак след около една минута тя го наруши. А една минута не е малко. — Казаното е казано. Не бива да говорим повече, отколкото трябва. — Тя беше отпуснала вече ръка, но докато крачеха по тротоара, гледаше в краката си. — Няма защо да ми натякваш. Хванала съм се в капана. Да не мислиш, че не знам? От малки грешки успявам да се предпазя. Правя само големи.

Той усети, че тялото й потръпна, но не от плач; за негова изненада се оказа, че тя се смее високо, без да се ядосва, като човек примирен, че е изпаднал в смешно положение.

— Много неща не мога да ти кажа сега — обясни тя. — Но когато мога, ще ти ги кажа. Обещавам.

— Да.

— Още не ми е ясно какво ще правя. Докато не разбера, не бива да говорим повече, отколкото трябва. Иначе наистина ще се обвържем. Но мога да ти кажа нещо, което вече знаеш. Имам нужда от теб. И мисля, че тази нужда е взаимна.

— Е, това вече е върхът на прозрението, нали? — Думите му прозвучаха насмешливо, сякаш искаше да омаловажи казаното от Кейт, но бяха изречени с любов.

Тя се усмихна, макар че продължи да говори със същата сериозност, която той се бе опитал да прикрие.

— Съвсем сигурна съм, че двамата бихме могли да постигнем нещо хубаво — каза тя и побърза да уточни: — Знам, че звучи самонадеяно. Но независимо от това, убедена съм, че с мен може да ти бъде по-хубаво, отколкото ти е сега. Макар че за такова нещо от моя страна не се изискват кой знае какви усилия, нали? А това вече не звучи самонадеяно.

Хъмфри се трогна, и то не за първи път, от това необикновено съчетание на здрав разум и неувереност. Може би точно то го бе пленило от самото начало? А може би причината бе по-дълбока.

— Ако можех и аз да ти обещая същото — простичко каза той.

И докато вървяха по Екълстън Стрийт, отново настъпи мълчание, напрегнатото, тежко мълчание на любовта, която още не е осъществена.

— Трябва да ти кажа и нещо друго. Може би не го знаеш. Всичко, което ти казах досега, е вярно. Нали ще го имаш предвид? Аз също ще го имам. И това е вярно. Отдавна знам, че си разбрал какъв е моят брак. Ето ти още един връх на прозрението. — Тя вяло се усмихна. — Но не знаеш всичко. Щом мога, ще ти кажа. Макар че може би когато човек направи грешка, никога не я осъзнава изцяло. Във всеки случай онова, което е било някога, вече го няма. Всичко е празно, пусто и празно. Но вчера той получи писмо от един философ от Полша, който се възхищава от неговата работа. Той не е получавал такова писмо от години; беше толкова щастлив, че за малко не се разплаках. Аз също бях щастлива. Това е част от капана. Единственото, което е останало. Трябваше да ти го кажа.

И двамата отново замълчаха. Като наближиха Площада, Кейт попита:

— Натъжих ли те?

— Да. Но може би е по-добре да знам.

В страничната уличка той я прегърна през раменете и я целуна като любовник. Тя също го целуна страстно.

— Така може винаги, когато поискаш — прошепна тя.

Хъмфри се поколеба и отново я целуна. Имаше нужда от нея.

— Или всичко, или нищо — каза той. — Не разбираш ли?

— Ти мислиш за себе си.

— И двамата трябва така да мислим, нали? Искам да разбера какво ще правиш.

Тя прошепна името му и добави:

— Тогава ще трябва да чакаш.

— Не ме карай да чакам много дълго.

— Аз също ще чакам — каза тя.

И като му пожела лаконично лека нощ, Кейт закрачи бързо към Площада.

XX

След гостуването у семейство Периман Хъмфри не покани Кейт на вечеря. Тя искаше да остане сама за известно време, макар че никой от двамата не бе споменавал за това. Когато я срещнеше — случайно, а не нарочно, — забързана по улицата, тя беше весела и нежна, сякаш не му позволяваше да забрави изказаната от него банална мисъл: животът продължава да тече.

Нямаше как да не забележат, че животът продължава да тече както за другите, така и за полицията. Хъмфри често срещаше полицейски инспектори, които познаваше по лице — ходеха по ризи и с памучни панталони, а някои от тях имаха съвсем момчешки вид с дългите си неподстригани коси. Една съботна вечер двама от тях влязоха в кварталната кръчма и той ги покани да пийнат нещо с него и с Алек Лурия. Те с готовност взеха да разказват за разпитите, които водеха. Приятно им беше да говорят за службата си. Хъмфри си помисли, че са по-приказливи в сравнение с неговите подчинени едно време, но всъщност те не казаха нищо съществено.

Лурия започна една от своите любезни, търпеливи професионални беседи. Проявяваше дискретност — въпроси, свързани със следствието бяха недопустими, — но го подтикваше професионално любопитство, искаше да научи нещо за живота на полицейските инспектори: защо са избрали тази работа, кое ги привлича в нея. Те красноречиво се оплакваха, че трябва да бъдат дежурни в събота вечер. И двамата живеели в крайни квартали, на километри далеч. Щяло да стане много късно, докато се върнат у дома. Щели да се приберат уморени. А това се отразявало зле на семейния им живот. Полицейски несгоди. Но още по-зле били униформените служители. Оплакаха се от ниските заплати. Но за работата си говореха с увлечение. Лурия продължи настоятелно да ги разпитва къде се крие истинското професионално удовлетворение.

След като си отидоха, той каза на Хъмфри, че тези хора сигурно получават някакво удовлетворение, защото в сравнение с другите изглеждат по-доволни или поне по-жизнени. Хъмфри отговори, че много хора, които надничат в личния живот на околните, получават някакво удовлетворение. Като кимна с едрата си внушителна глава, Лурия отговори много по-сериозно и нравоучително, отколкото бе необходимо: както казвали французите, хората обичат да им мирише на човек.

— Забелязахте ли, че не казаха нищо за шефа си? — продължи Лурия. — А всички знаят, че се познавате. — И добави: — Но не знаят, че аз го познавам. Веднъж или два пъти чух някои от тях да приказват за него. Повечето го одобряват. Съсипва ги от работа, но на тях им е приятно, че ги ръководи здрава ръка.

— Повечето ли?

— Чух и приказки зад гърба му. От някой, който сигурно се е издигнал по-високо от другите. Съвсем млад. Мургав. Много изискан и шлифован за полицай.

Не му разбрах името.

В първия момент Хъмфри помисли, че става дума за Фламсън и го описа. Лурия поклати глава.

— Не, не е той.

Лурия не можеше много добре да различава английските говори, но според него човекът бил кореняк-лондончанин.

Сигурно е Шинглър, не се сдържа Хъмфри. Шинглър беше любимият избраник на Брайърс, човекът, който се издигаше в отдела.

— Този любим избраник няма много добро мнение за шефа си. Той е неблагодарен, коварен и потаен. Каза, че Брайърс не бил истински полицай. Но умеел да се докарва. Издигнал се благодарение на работата на другите и след това обрал лаврите.

Хъмфри изруга.

— Вие знаете ли, че този негодник е издигнат от Франк Брайърс? Цялата си кариера дължи на Франк Брайърс. — Хъмфри продължи гневно да говори: — А Брайърс действително цени таланта, таланта на подчинените си и на всички останали. Навремето сам, без ничия подкрепа, ходеше да чука от врата на врата, а след това помагаше на такива неудачници като него.

— Ако бях на неговото място, не бих изпускал от очи този млад човек. Може да направи някоя беля.

— Негодник.

Лурия се усмихна меланхолично и подигравателно.

— Вие обикновено не се дразните от човешките слабости. Защо сега така се подразнихте? Има една стара приказка: „Защо ме мрази толкова много? Никога не съм му направил нищо добро.“ — Лурия се замисли. — Когато за първи път чух това, то ми прозвуча невероятно цинично. Мислех, че животът не може да бъде толкова жесток. Но в народните умотворения понякога има мъдрост. Тази приказка сигурно се е родила сред старите руски евреи. Сигурно моят народ я е създал, не мислите ли така? Не може да е руска.

Колкото повече остаряваше, толкова по-често Лурия говореше за „своя народ“, сякаш бе поел отговорността за него.

Хъмфри си мислеше дали един ден ще може да попита Брайърс смята ли, че Шинглър е образец на лоялност. Да зададеш такъв въпрос е деликатна работа; сега той не можеше да стори подобно нещо. Тяхната взаимна откровеност можеше да се приеме само с известни уговорки. Хъмфри не се изненада, като чу, че полицията продължава методично да разпитва негови познати. Полицейските групи не бяха преустановили обиколките си из покрайнините на „Пимлико“; освен това посещаваха многократно и много други по-високопоставени хора. Пол Мейсън отново бе разпитан, Кейт бе извикана да уточни някои свои сведения, отнасящи се до Сузан и Лузби. Колкото и странно да изглеждаше, Монти Лефрой също бе посетен, но той считаше, че това е в реда на нещата. Мисис Бърбридж бе повикана да потвърди алибито на Хъмфри. Същото трябваше да направи и Стела Армстронг за Томас Търкил. А Сузан Търкил, както съобщи Кейт по телефона, била неофициално разпитвана от инспектор Бейл в дома й, и то не веднъж, а два пъти, всеки път в продължение на около пет часа. За самия Брайърс се говореше, че прекарал дълго време с Лузби и няколко негови колеги — офицери.

Полицията усилено действуваше, но Брайърс няколко пъти се отби при Хъмфри — говореше приятелски и откровено, осведомяваше го за болестта на жена си, гледаше го открито с прекрасните си очи и не отваряше дума за разпитите. Такова поведение не можеше да се обясни дори с професионална предпазливост. Той положително знаеше, че Хъмфри е чул за всичко това. Най-сетне Брайърс намекна нещо, и то по много особен начин. Една сутрин покани Хъмфри в полицейския участък да присъствува на заседание на отдела.

Заседанието приличаше на много други, на които Хъмфри бе присъствувал още в армията, а след това и в старата си служба. Формално погледнато, то не беше по-интересно. От сандъчетата с цветя по прозорците се носеше миризма на мокра пръст. В коридора стоеше един съвсем млад сержант, скроен по модела на съвършения адютант като много други негови колеги, с които Хъмфри бе имал работа: лични секретари на министри и високопоставени държавни служители, щабни капитани — всички те бяха любезни, но по-самоуверени от седналите наоколо генерали, защото не генералите, а адютантите се ползуват с доверието на командуващия. Този млад човек, получил изискано образование, подражаваше като други свои колеги на шефа си, чиито маниери съвсем не му подхождаха. Той въведе Хъмфри в Кабинета, който ухаеше на свежо в тази ранна утрин, макар че броят на шкафовете за папки, на черните дъски и на купчините изписани листове се бе увеличил.

Хъмфри се надяваше, че Брайърс ще каже нещо съществено. Той действително каза нещо, но за Хъмфри то не бе ново. Брайърс умееше да се представя много добре пред публика, знаеше как да повдигне духа на сътрудниците си, които вече бяха изпълнили кабинета му. Размениха се весели закачки. И тук Брайърс не остана назад. Те не бяха в неговия стил, но той умееше да се приспособява към всякакви форми на общуване с колегите си, особено когато това му помагаше да прикрие нещо, което не искаше да каже. Така че Хъмфри не научи нищо ново. Едва към края той произнесе кратка реч, която не се различаваше от ежедневните му напътствия. Не беше нужно да повишава глас, за да го чуят всички в Кабинета.

— Искам да се направи още една светкавична проверка кой е бил наоколо през онази съботна вечер. Знам, че от проверки вече изнемогваме. Но някой все пак е бил навън. Не сме изяснили единствената попаднала ни следа, която ни интересува. А все някой трябва да е видял тази млада жена. Доникъде не сме стигнали още. Искам пълна информация за всички, които са били забелязани между осем вечерта и един сутринта в района на Площада, особено в малките улички и на Екълстън Стрийт. До този момент няма достатъчно сведения. Сякаш се намираме в пустиня. Искам допълнителни сведения. Повечето от тях ще бъдат безполезни. Но ви казах и пак повтарям — те са ми нужни. Не ме интересува дали ще се отнасят до местния свещеник, до Хъмфри Лий, който е пред очите ви (весел смях), или до лорд-канцлера, или до трима бивши министър-председатели, или до… — той изброи имената на двама киноактьори, на един американски дипломат и на един висш духовник, които живееха на площад „Итън“ — или до пожарната команда. Тези сведения са ми нужни. Разполагаме с някакви жалки факти, но може би точно те ще ни изведат на правия път. Сега искам нова мълниеносна проверка. Ще я ръководи инспектор Шинглър. Няма да пропуснем нито един човек, който живее на Площада и около него. Някой все трябва да е видял нещо. Знам, че вече сте били при тези хора и сте им досаждали. Много от тях са стари. Ще се държите учтиво, ако можете (всички послушно се засмяха). Ако не можете, аз ще се застъпя за вас, но при положение че ми донесете мъничко информация.

Хъмфри остана с убеждението, че произнесената реч не се различава от ежедневните тиради на Брайърс. Инспекторите сигурно бяха слушали всичко това седмици наред. Те знаеха за младата жена, за която той спомена. Не бе нужно да им казва нищо повече за нея. Но думите му по странно заобиколен начин бяха предназначени за Хъмфри.

Брайърс освободи сътрудниците си. Когато остана насаме с Хъмфри и със сержанта, той каза:

— Ето това е положението. Как ви се струва?

— Интересно. Много интересно — безизразно отговори Хъмфри.

— А сега и аз трябва да се захващам за работа. До скоро виждане, Хъмфри.

Младият сержант любезно съпроводи Хъмфри до улицата. Странен спектакъл, но чрез него Брайърс ясно показа какво цели, помисли си Хъмфри.

Докато приказваха за проведените полицейски разпити, Хъмфри не чу нито веднъж да се споменава едно име. Пол Мейсън, който остроумно бе описал как поискали от него да изясни някакво противоречие в показанията си (а такова нямало, неговата памет била малко по-точна от техните протоколи, каза той с неприсъщо самохвалство), не бе споменал нито дума за Силия.

Би било абсурдно да се предположи, че някой я подозира в нещо. Никой никога не бе я подозирал в нищо, нито тогава, нито по-късно — не я подозираха и най-заслепените хора, за които дори очевидната истина не е достатъчно правдоподобна. След вечерята у Том Търкил никой от приятелите на Хъмфри не я беше виждал. Както отбеляза Кейт, тя сякаш бе излязла от обращение.

Всъщност Силия се появяваше почти всяка вечер в една малка градинка с изглед към реката срещу площад „Св. Джордж“. Вечер около шест часа излизаше от дома си на Чейн Роу и тръгваше по крайречната улица, а малкият й син подскачаше до нея. Силия направи същото и тази петъчна вечер в деня, в който Хъмфри посети полицейския участък. Хората може би бяха забелязали как една хубава, нежна и стройна млада жена, облечена просто и елегантно в бяло, стиснала в едната си ръка слънчобран, а в другата — ръчичката на малко момченце, търпеливо изчаква да пресече улицата. Имаше голямо движение, потокът от коли, които се изтегляха от града, не секваше. Най-сетне тя преведе момченцето през платното. В градинката то беше в безопасност.

Седнала на една пейка, Силия наблюдаваше с безпощадния поглед на професионален художник статуята на Уилям Хъскисън. Скулпторът беше облечен като римски сенатор — едното му рамо бе голо. Навярно според викторианския вкус или според някой друг вкус това облекло се е считало за най-подходящо. Скулпторът бе загинал под колелата на един от най-старите локомотиви, движещ се с петнадесет километра в час. Точно в неговия стил, безучастно си помисли Силия. Отвори слънчобрана, но не за да се предпази от жегата, а от лъчите на залязващото слънце. Не искаше да подражава на лейди Ашбрук. Старата дама може би щеше да одобри нейния вкус, но Силия не желаеше да прилича на нея. Носеше чадъра, защото той й вършеше работа и си го харесваше. Сама си беше господарка. Даваше си сметка, че сега вече не зависи от никого.

Даваше си сметка за това, но беше тъжна. Не изпитваше огорчение, нито омраза, само тъга. Бе загубила Пол. Не го обвиняваше. Не обвиняваше и себе си. Причината за това бе обективна. Или по-точно причината бе в самата нея. Тя беше човек, който губи. Хората си мислеха, че има всичко. Например красота. Тя не беше красавица, но знаеше, че е с доста приятна външност. И бе сравнително интелигентна. Можеше да бъде забавна в подходяща компания. Още от малка знаеше, че привлича мъжете. Някои от тях й харесваха. И що се отнася до секса, те получаваха от нея всичко, каквото поискаха. Доколкото можеше да прецени, в това отношение тя не беше взискателна — не влагаше страст, нито чувства. Такова отношение имаше и към съпруга си. Обичаше го. Но той я бе оставил. Обичаше Пол. Сега и той я остави.

Тя се загледа в малкия си син, който, коленичил на тревата, внимателно галеше една чайка. Силия обичаше и него, по-силно или по-всеотдайно, отколкото бе обичала някой мъж. И това дете ли щеше да я остави? Разбира се. Иначе би било неестествено. Докато е още дете, ще бъде неин. Но като пораснат, синовете не бива да остават при майките си. Тя не би желала подобно нещо. Във всеки случай беше се примирила, че няма да може да го задържи. Всички я изоставяха — с лекота, почти приятелски; беше неизбежно.

Силия не мислеше за нищо друго освен за себе си. Случилото се с лейди Ашбрук или с познатите й от площад „Ейлстоун“ й изглеждаше незначително, сякаш бе станало много отдавна. Не изпитваше никаква носталгия, не й се натрапваха никакви спомени. Спомняше си само за Пол. Но не с омрази или със страстен копнеж; мислеше за него като за човек, който трябва да е при нея, но го няма. Да, когато я дразнеше, очите му ставаха бляскави, напрегнати, съсредоточени; когато го обземеше любовно желание, носът му побеляваше. В леглото (някак несъответно на характера му) той никога не спираше да говори — пламенно, настоятелно, чак до края.

Пол я бе оставил. Когато Сузан се завъртя около него, на Силия й стана неприятно; но скоро разбра, че Сузан не е постигнала нищо.

Ако не е Сузан, ще е някоя друга, примирително си помисли Силия. Защо не задържах Пол? Защо винаги губя?

Когато всички празнуваха в чест на лейди Ашбрук (никой не бе забравил тази вечер, а някои хора продължаваха да изпитват чувство на вина), тя се опита да сподели нещичко с Хъмфри. Вече знаеше, че Пол й се изплъзва. Не се самосъжаляваше. Не изпитваше съжаление нито към себе си, нито към другите. За нея бе облекчение да поговори с Хъмфри, защото той също не бе способен да съжалява, нито да обвинява. Тя се опита да бъде честна. Но въпреки всичко, когато губи, дори и най-честният човек намира някакво оправдание — за себе си и за другите. С присъщата си трезвост Силия бе казала, че Пол има нужда от любовница. Това бе просто и лесно. Но освен това той искаше и стопанка на дома си, а тя не беше подходяща за тази роля и затова рано или късно щяха да се разделят.

Бе ровила в душата си и бе открила една празнота, която скриваше друга, още по-дълбока празнота. Би могла да се хареса на всички, които Пол щеше да доведе в дома си. На някои може би щеше да се стори странна или разсеяна, но въпреки това щяха да я харесат, защото още от детските си години се харесваше на хората много повече, отколкото сама допускаше това. Вярваше, че някои мъже са влюбени в нея, но вглъбена в себе си, тя не можеше да допусне, че хората я харесват. Въпросът обаче не беше в това, че тя не можеше да се държи с другите така, както Пол искаше. Бедата беше, че не можеше да се отнася така и към самия Пол, а мисълта за това бе като ирония на съдбата.

Той бе способен, търпелив към нея, уверен в себе си. Но колкото и уверен да беше, понякога изпитваше нужда тя да откликне, съвсем простичко, малко да го окуражи, за да почувствува той, че цялото й същество е с него. От време на време, не много често, той имаше нужда от такова нещо, но тя можеше да му предложи само трохички.

Ето къде беше бедата. Така беше и с родителите й: тя се съобразяваше с тях, умееше да се държи добре, но когато те имаха нужда от обикновена любов, получаваха по някоя от нейните трохички. Тя някак си не можеше да повярва или да се престори, че е наясно със себе си. Никога не бе могла да каже, дори и на себе си, какво иска да прави. Още когато беше съвсем млада, щастлива, ухажвана, търсена, приятелите я питаха какво смята да прави. И най-смисленият отговор, който им даваше с тъничък, треперлив глас, бе, че вероятно ще се омъжи за някого. И направи точно това. Съпругът й беше нежен, грижовен и много мил. По-мил от Пол, макар и далеч не толкова деликатен. Тя се опита да му отвърне с нежност и грижовност. Оказа се, че не е достатъчно. Той не се оплака. Просто я остави.

Понякога Силия си мислеше, че ако всички се женеха веднъж за цял живот, тя нямаше да се чувствува толкова несигурна — щеше да си каже: на каквото си постелеш, на това ще легнеш. Нямаше да се ядосва, ако съпругът й ходеше с други жени, защото сама щеше да си бъде виновна за това. И щеше да го понесе. Нямаше да се ядосва, ако Пол ходеше с други жени. И това щеше да понесе.

Но способността й да се самоанализира стигаше дотук. Дори и Пол би се изненадал: макар и на пръв поглед да не бе в характера й, Силия беше ревнива. Тя изпита необикновено силна ревност, когато младата Сузан се опита да й отнеме Пол. Но единствената й реакция беше да се пошегува на дребно. И нищо повече. Не можеше да допусне Пол да види или да чуе какво изпитва тя в действителност. Ако можеше да направи това, нещата вероятно щяха да се обърнат в нейна полза.

Все едно. Нямаше да се отдава на самосъжаление. Човек все някак устоява на всичко. Животът може би носи разочарования, но друг избор няма. Тя загледа сина си, чието внимание бе погълнато от един влекач сред маслено-гладката река. Ето, това поне е някакво успокоение. Силия отново обърна очи към статуята на Хъскисън. Какво нелепо творение. На лицето й сякаш бе изваяна красива, сдържана усмивка, която на много мъже изглеждаше загадъчна. Поне сега в нея нямаше нищо загадъчно. Силия се усмихна на замисъла на скулптора.

Слънцето залязваше. Детето трябваше вече да си ляга. Време бе за вечеря. Тя излезе с момченцето на тротоара. Изминаха няколко крачки. То весело говореше. Силия спря. Трябваше да пресекат и да стъпят на пешеходния остров по средата на платното. Момченцето се затича през улицата. Една кола излезе с голяма скорост иззад спрял до бордюра камион. Силия изпищя. Детето може би не я чу, но видя устремената срещу него кола. То бързо реагира, закова се на място и гуменките му сякаш залепнаха за асфалта. Колата мина край него на една крачка разстояние. Шофьорът заканително размаха юмрук и изкрещя.

На Силия й прилоша. Лицето й пребледня, докато стоеше на пешеходното островче, хванала детето за ръка. Чака дълго и едва когато платното напълно се опразни, пресече.

Като тръгнаха към къщи, момченцето попита:

— Какво има, мамо?

— Нищо особено. Трябва да бъдеш много внимателен, когато пресичаш. Движението е толкова голямо. Главните улици трябва да пресичаш само с мен. Моля те.

Това беше всичко, което каза. Момченцето се усмихна извинително, с разбиране. Това бе всичко. Тя не каза нищо повече.

XXI

В събота вечерта, двадесет и четири часа след като Силия бе размишлявала за своите злополучия, седнала в градинката край реката, Хъмфри и Алек Лурия се срещнаха в кръчмата, за да изпият обичайната чаша бира. По една случайност в разговора се промъкна името на Силия. Чувал ли е някой нещо за нея, попита Лурия. Любопитството му, изглежда, не се задоволяваше само с познания за английските институции, но се насочваше и към някогашните му познати. Едва по-късно Хъмфри си помисли, че във въпроса му може да се крие нещо повече. Но в момента му отговори съвсем кратко:

— Аз не съм чувал. — Силия се държеше приятелски с него, но той я виждаше само благодарение на Пол: сега, когато връзката между двамата беше прекъсната, Силия бе изчезнала от живота, му.

— Колко жалко. — Лурия, който прилежно отпиваше от горчивата бира, изглеждаше кротък и унесен. От време на време млъкваше, сякаш погълнат от някаква мисъл.

Кръчмата беше смълчана, вътре цареше летен унес. Двама мъже, с които бегло се познаваха, ги поздравиха с добър вечер. Една оса побръмча и отлетя нанякъде. През прозореца в дъното на помещението се виждаше как бавно се здрачава: беше горещо, както и през изминалите седмици, но тъй като август вече се изнизваше, северната нощ се скъсяваше.

Разположил се удобно в тихата кръчма, Хъмфри нехайно каза, че чужденците не си дават сметка колко на север е разположен Лондон. Лурия кимна:

— На една ширина с Лабрадор. Късмет е, че имаме Голфстрийм. — Това бяха думи на осведомен човек, изречени машинално и без всякакъв интерес, тъй като Лурия продължаваше да мисли за друго. Той понечи да заговори, но се отказа. След малко отново заговори. — Хъмфри?

— Какво има?

— Искам да ви кажа нещо. И ще ви помоля да ме извините.

За миг Хъмфри си помисли, че Лурия ще го пита за следствието. Той бе много дискретен, когато ставаше въпрос за служебни тайни, но може би сега не бе успял да овладее любопитството си. Независимо от това Хъмфри нямаше какво да му каже, направи само някои предположения, за които Лурия и сам би могъл да се досети.

Но ето какво каза Лурия:

— Нямам право да се меся и затова моля да ме извините, но напоследък много се увличате по Кейт Лефрой. Така ли е?

Отдавна никой не бе нападал Хъмфри по този начин. Не бе подготвен за такова нещо; въпреки че никога не се самозалъгваше или може би тъкмо поради това, той ревниво пазеше личните си тайни. Ето защо с пресилена иронична усмивка успя само да каже:

— Смятам, че с основание можем да твърдим такова нещо.

— Да. Точно това искам да ви кажа. Много бих желал да се откажете от тази история.

Отдавна, от години, Хъмфри не се бе изчервявал. Бяха го хванали неподготвен. Не можа да потисне гнева си, лицето му пламна и той избухна:

— Какво, по дяволите, искате да кажете?

— Страхувам се, че доколкото мога да преценя, тази история няма бъдеще.

Макар и по-спокойно, но все още възмутено, Хъмфри каза:

— Тя е една от най-симпатичните жени, които съм срещал. Може би най-симпатичната.

— Това е една от причините, поради които мисля, че нищо няма да излезе.

— Освен това мога да ви кажа — продължи Хъмфри, като гледаше с ненавист Лурия, — ако тези думи значат нещо за вас, че аз я обичам и вярвам, че тя също изпитва любов към мен.

— Моето мнение е още по-категорично. Но ако съм схванал правилно положението, това би могло да навреди и на двама ви. — Той гледаше приятеля си с печална нежност: под гъстите вежди дълбоките му тъмни очи бяха изпълнени с меланхолия. — Нали не смятате, че ми доставя особено удоволствие да ви съобщавам познати истини? Вие сте последният човек, на когото бих говорил такива неща. Но излишно е да ви казвам, че на нашата възраст не ни остава безкрайно много време. Не искам да пропилявате години.

И тогава, все още ядосан, както би могъл да се ядоса някой младеж (макар да си каза по-късно, вече поуспокоен, че възрастта няма значение), той все пак се трогна от деликатната загриженост на Алек. Алек бе направил голямо усилие да говори така, сякаш и двамата с Хъмфри имат еднакви възможности до края на житейския си път: а Лурия беше с дванадесет години по-млад от Хъмфри, макар че хората често забравяха това.

— Тя е съвсем подходяща за мен — твърдо заяви Хъмфри.

— Ако можете да се ожените за нея. Но се страхувам, че няма да стане.

— Защо да не стане?

— Мисля, че когато настъпи моментът, тя няма да може да се освободи.

— Вие не знаете какво е истинското положение. — Хъмфри ядно възрази, тъй като Лурия изказваше собствените му съмнения. — Аз знам по-добре как стоят нещата. Нея нищо не я свързва със съпруга й.

Лурия запази спокойствие въпреки гнева на Хъмфри.

— Знаете ли, понякога отстрани човек вижда по-ясно. Съветвам ви да не залагате много на тези надежди. Може би така ви се иска да мислите. Изслушайте ме. Ще се опитам да ви обясня как аз виждам нещата. Тя е истинска жена. Би могла да ви предложи повече радост в живота и повече удоволствия, и то с любов. Но не забравяйте и нещо друго. Тя има нужда някой да е зависим от нея. Привличат я себелюбивите хора — по този въпрос вече сме говорили. И то себелюбивите от по-висша класа, като Монти. Би могла да хлътне и по онзи доктор, който си въобразява, че е философ. Тя сякаш го боготвори. Но това е мое мнение. Убеден съм, че дълбоко в себе си тя знае, че такива хора нищо не струват и затова имат нужда от закрила. Кейт е много по-силна по характер от самолюбивия си съпруг и аз се страхувам, че вие ще сбъркате, ако не приемете, че на нея й е необходимо точно такова нещо.

Хъмфри беше разярен, пребледня от гняв. Но гласът му остана спокоен.

— А може би й е необходимо нещо друго — каза той.

— Вие ни най-малко не сте себелюбив. Никога не сте зависили от никого и никога няма да зависите. Бихте могли да й осигурите всичко онова, което винаги й е липсвало. Но все не мога да повярвам, че тя ще успее да се откъсне и да изостави един несретник.

Хъмфри не продума. С колебание в гласа, което до този момент бе сдържал, Лурия добави:

— Дълго не можех да реша дали да ви говоря за това, или да премълча. Повече няма да кажа и дума.

Хъмфри отговори учтиво, но хладно:

— Щом така мислите, правилно е, че го казахте. Разбира се. Благодаря ви. — И даде знак на бармана да им напълни отново чашите. Настъпи мълчание. По едно време Алек Лурия заговори, но плътният му глас вече не звучеше толкова уверено:

— Истината е, че аз също си имам проблеми.

— Какви?

Лурия го погледна със странно плаха усмивка.

— Жена ми ме напуска.

— Господи, така ли?

Съпругата на Лурия бе отсъствувала през цялото лято. Хъмфри я беше виждал само два пъти и нямаше представа какви са отношенията им. Лурия не се държеше като изоставен мъж. Хъмфри продължи:

— Извинявайте, че ви питам, но това има ли голямо значение за вас?

— Не е въпрос на живот и смърт. Не мога да се правя на съкрушен. Но в някои отношения се чувствувам като глупак.

— Какво ще се промени? Имам предвид в материално отношение.

— О, няма да водя толкова активен светски живот. Освен ако не се оженя за някоя от нейните приятелки. Впрочем за прослужените години в брака ще бъда много добре възнаграден. Адвокатите говорят за два милиона долара.

Този брак бе продължил пет години. Сватбата се бе превърнала в едно от светските събития в Ню Йорк. Жената на Лурия се числеше сред наследниците на една от богатите стари фамилии от източните щати.

— Това все пак е нещо. — Хъмфри не се опита да прикрие ироничната си усмивка. — Ще ви помогне да преживеете скромно живота, който бог ви е отредил.

Плахата, срамежлива усмивка отново се появи съвсем не на място върху суровото му лице.

— Това е една утеха — съгласи се Алек Лурия. В този момент той се надсмиваше над себе си. След това добави: — Но трябва да ви кажа, че в много отношения се чувствувам пълен глупак. Кажете, Хъмфри — замислено продължи той, — имали ли сте контакти с много богати хора?

— Съвсем малко.

— Аз някак си не мога да стоя настрана от тях. А такава слабост е неудобна за един сериозен учен, не сте ли забелязали? — Искаше му се да прави признания, което му се удаваше по-трудно, отколкото да дава съвети.

Хъмфри се опита да му помогне, като насмешливо го попита:

— Трябва ли съпругите ви непременно да бъдат толкова богати?

Алек Лурия се замисли тъжно върху това.

— Изглежда, че трябва да бъдат такива за целите на брака. Бях много привързан към Розалинд. И все още съм привързан. Тя е много умна. Но заради името и парите й около нея имаше и някакъв ореол. Знаете ли, че аз четях името й във вестниците, когато бях малък и когато цялото ни семейство живееше само в две стаи.

— Но се измъкнахте оттам със завидна скорост, не е ли така? Вижте какво, Алек, вие сам сте си извоювали име още преди да навършите тридесет години, не знам дали някой друг може да постигне такова нещо.

— Благодаря — любезно отговори Лурия също като американка, която получава комплимент за новата си рокля. А след това презрително изсумтя: — Ето защо богатите искаха да ме купят, разбира се. Богатите смятат, че могат да купят всичко. Много особено преживяване, сигурно сте го изпитвали.

— Нямам какво да продавам. Затова за утешение си мисля, че богатите не ме интересуват.

— Трябвало е да се родите в Бруклин. Повтарям ви, че това беше особено преживяване. Розалинд беше умно момиче. Много по-умна от първата ми съпруга. Но все не можеше да разбере, че ако човек иска да открие нещо, трябва да се заседи на едно място. А те всички са неспокойни, цялото семейство и всички около тях. Понеже няма какво да правят, все не могат да си намерят място. Щом им хрумне, и хукват към Карибско море, Мексико — навсякъде, където имат къщи, хубави къщи. Но не къщи, където може да се работи. А искат да съм около тях, за да им минава по-бързо времето с мен. За тях съм нещо средно между дворцов шут и гуру. А аз не съм особено подходящ за дворцов шут. Като гуру бях малко по-добър. Забелязали ли сте, че не се отегчавам лесно?

Хъмфри се усмихна. Понякога му се искаше приятелят му по-бързо да се отегчава.

— След една-две такива ваканции — продължи Лурия, — само като си представех, че ми предстои още нещо от този род, направо ми призляваше. Богатите смятат, че могат да купят всичко.

Съвсем неволно в паметта на Хъмфри изплува образът на един негов стар познат — художник, попаднал под крилото на лондонските магнати, който обикновено разправяше същите неща. Те могат да купят всичко, разсъждаваше познатият, биха купили и бедността, стига да им падне евтино.

Хъмфри разказа това на Алек Лурия, който обаче не обърна голямо внимание на думите му. Хъмфри смени, темата на разговора.

— Колко време търпяхте това?

Лурия намръщено отговори:

— Аз бих продължил да го търпя. Инициативата за разтрогването на брака не е моя. А нейна.

Алек Лурия изведнъж изостави авторитетния тон. Заприлича на смутен, простодушен младеж, който изпитва нужда да се изповяда.

— Аз не съм добър съпруг — каза той. — Нали знаете, че обичам жените…

Това бе станало ясно още от първата им среща.

— Обичам ги по един доста неподходящ начин. Когато съм в леглото с някоя от тях, например с Розалинд, винаги ми се иска да бъда с някоя друга. Мисля, че това не е рядко срещано явление. Всъщност сигурен съм, че не е. Докато практикувах като психиатър, неведнъж слушах подобни признания…

— Разбира се, че не е рядко срещано явление — отговори Хъмфри.

— Но не мога да преценя дали и с жените е така, дали и за тях важи същото. Лошото при мен обаче е, че в това отношение не се задоволявам само с мисли. Трябва да преминавам от мисъл към дела. И го правех. За мен това беше някакъв вид стимулатор, макар че едва ли имах нужда от такова нещо. Просто го правех. Това също е неприятна слабост за сериозен учен, както е и интересът ми към богатите. Дори е по-неприятна. Защото богатите не харесват това. Или поне съпругите им не го харесват. Особено Розалинд. Тя е убедена, че притежава всичко, което един мъж може да желае. И действително си има всичко. Но не се съобразява със странностите на мъжете.

— Много време ли й трябваше да разбере?

— Опивах се да прикрия нещата. Но аз съм човек, който прави впечатление. — Твърде скромно казано, помисли си Хъмфри. — И освен това — продължи Алек простичко, без да прикрива нищо — съм суетен. Не обичам да се преструвам. Това е голяма грешка, но искам хората да ме приемат такъв, какъвто съм. Причинил съм злини на себе си и на другите само заради това.

Тази вечер Лурия бе поел инициативата да подложи Хъмфри на изпитание с надеждата, че накрая Хъмфри ще загуби търпение. Но не се получи така. Хъмфри, който си беше скромен и сговорчив, не каза почти нищо. А Алек Лурия, който обикновено вдъхваше страхопочитание, се разнежи. И ето че отново, искрено и простичко, той отговаряше на въпросите на Хъмфри за собствените си планове. Да, вероятно няма да мине много време и пак ще се ожени.

— Аз наистина съм роден, за да се женя — каза той с виновна усмивка. — Сигурно това си е моя слабост.

Излязоха от кръчмата, но Лурия сякаш не искаше да се разделят. Зает ли е Хъмфри тази вечер? Не би ли искал да се отбие у Алек да хапнат нещо? Червен хайвер, сирене, бисквити — горе-долу това е всичко, което може да му предложи. Вкусовете на Хъмфри и на Лурия бяха еднакво скромни. Хъмфри нямаше как да откаже. Алек Лурия се нуждаеше от компания, въпреки величествената си осанка — макар че вървеше с присвити колена, той се открояваше с ръста си, с прошарената буйна коса, с внушителните черти на лицето. Но съвсем не е задължително един човек, който притежава всички външни белези на библейски пророк, да се чувствува като такъв. На Хъмфри му мина през ум, че тази истина обикновено се оказва невероятно трудна за възприемане.

Лурия се опита да заговори на общи теми.

— Помните ли онази бурна вечер в кръчмата?

— Е — отговори Хъмфри, — такива вечери не са често явление.

Лурия се отдаде на спомени, но не искаше да го покаже: тогава, както и сега, двамата бяха вървели по площад „Итън“.

— Онази вечер изглежда съвсем безобидна. След всичко, което се случи оттогава насам — заяви Хъмфри.

— Миналото май винаги е безобидно, а? — попита Лурия. — Собственото минало? Всичко, което е в минало време?

— Така ли мислите?

— Мисля, че обикновено е така. Освен ако човек не си го припомня точно каквото е било.

Двамата продължиха да говорят и в апартамента на Лурия — разговаряха естествено и спонтанно за това какво са направили и какво не са направили. Да, трудно е, а може би и невъзможно, човек да си припомни миналото такова, каквото е било в действителност. Може да изпита съжаление, но това е приятно чувство, един вид удоволствие. А угризенията на съвестта? Миналото не би било толкова безобидно, ако човек изпитва угризения. Но угризението не е ли нещо измислено? Едно удобно прикритие за истинската ти същност? Угризението трябва да съществува и затова е измислено. Онзи, който е убил старата дама, би трябвало да изпитва угризения — хората искат да е така, но кой знае дали наистина е така? Понякога въображението си прави прекалено сантиментални шеги.

XXII

На другата сутрин, в понеделник, още преди да седне да чете вестници, Хъмфри чу бързи леки стъпки и след малко Франк Брайърс влезе във всекидневната.

— Няма ли да преча?

— Няма на какво да пречите.

— Искам да поговорим — каза Брайърс и огледа празната стая. — Тук безопасно ли е?

На друг този въпрос би прозвучал нелепо. Но и двамата имаха опит във воденето на тайни разговори. Докато работеше, Хъмфри неведнъж се бе убеждавал, че е за предпочитане такива разговори да се осъществяват на открито: из многобройните алеи на трите централни лондонски парка той бе слушал изказвания, които не са за чужди уши. И сега съучастнически се усмихна.

— Няма нужда да се тревожите. Освен ако старите ми колеги не са проявили излишна предпазливост. Но не ми се вярва. Нека да седнем до прозореца.

По стар навик — необходимостта да се взимат предпазни мерки е натраплива като алкохолизма — Хъмфри отвори прозореца, който гледаше към градината. Навън беше спокойно и много светло. И пак по стар навик двамата заговориха тихо, но в гласа на Брайърс прозвуча нетърпение.

— Нали се досетихте какво исках да ви кажа в петък?

— Предполагам, че да — отговори Хъмфри.

— Знаете какво мисля — сухо се усмихна Брайърс. — Сигурен съм, че знаете.

— Правилно.

— И знам, че сте съгласен с мен.

— Щях да си разваля мнението за вас, ако не знаехте.

— А кога разбрахте?

— От самото начало — отговори Хъмфри.

— Как?

— Главно благодарение на вас. — Хъмфри се усмихна, но в същото време запази непроницаемостта на професионалиста, какъвто беше някога. — Мислех, че мога да открия какво действително ви интересува. Аз ви уважавам и освен това…

— Освен това какво?

— Някои неща ми се струваха неубедителни. Всички тия приказки за опити за кражба.

— Кое ви се струваше неубедително?

— Струваше ми се, че убиецът е познавал добре вътрешното разположение на къщата. А тези къщи си ги бива. Ако е бил крадец, лейди Ашбрук е щяла да му окаже по-голяма съпротива. Доколкото ми е известно, не е имало никаква следа от такова нещо, чак до последния момент. Струва ми се, че тя не е знаела какво става. Всичко е от ясно по-ясно — най-вероятно тя е убита от човек, когото е познавала.

Брайърс, застанал на един метър от прозореца, победоносно се изсмя.

— Има надежда от вас да стане криминален инспектор! Разбира се, изпуснахте един-два важни момента. Липсва ви нашата практика. Ние често сме наблюдавали как действуват крадците. Те почти винаги бързат. Отварят чекмеджета, като започват от най-долното. Нали видяхте високия скрин. Оттук-оттам е взето по нещо, после чекмеджетата са внимателно затворени. Не прилича на обир. Моите хора веднага го забелязаха. Разбира се, човекът е взел нужните предпазни мерки. Из цялата къща няма нито един отпечатък от пръсти. Нито една следа от стъпки. Сякаш е минал през градината по чорапи. Направил е всичко възможно, за да се представи като интелигентен крадец. И, общо взето, не се е представил лошо. Но колкото повече мислихме за това, толкова по-ясно ни ставаше, че този човек не е крадец.

— Значи сте сигурен, че тя го е познавала?

— „Сигурен“ е силно казано. Случвало ми се е да правя гафове само защото съм бил много сигурен. Ние, разбира се, проверихме всички крадци и разни други мошеници из целия град. И продължаваме да се занимаваме с това. Човек никога не знае какво може да изскочи. Може и да се окаже работа на случаен крадец — и такива ги има. Но цял месец вече не сме открили кандидат, подходящ за тази роля. Не е нужно да ви казвам, че се оглеждаме и в други посоки. Защо си мислите, че ви губя времето тази сутрин?

Хъмфри издържа на втренчения му поглед и отговори:

— Във всеки случай цялото това добросъвестно разследване, извършено с всички средства на Скотланд Ярд, добре прикрива другата ви дейност.

— Правилно, както сам казахте преди малко.

Все едно, че водеха един от онези разговори, които Хъмфри бе водил някога с други служители на външното министерство — симпатични хора, с които обаче не можеше да бъде напълно откровен, тъй като проверяваше някой техен колега. След деликатна пауза Брайърс каза:

— Да, мисля, че най-вероятно тя е била ликвидирана точно така, както вие предполагате. От човек, когото е познавала. А това означава, че вие също го познавате, нали?

След известно мълчание Брайърс продължи:

— Посещавали са я малко хора; вече сме установили това. Може би е прекъснала връзките си с хората, които е познавала едно време — или те са прекъснали връзките си с нея, или тя просто е остаряла твърде много, за да си губят времето с нея. Разбрахме, че в дома си не е посрещала много гости. Възможно е обаче някой да я е посещавал, без ние да знаем за това. Тези неща никога не могат да се установят точно. Знаем, че няколко души доста често са ходили там. Както казах, възможно е — няма да използувам по-силна дума от „възможно“ — да е била убита от човек, когото всички вие познавате.

— Да.

— Съгласен ли сте с мен?

— Мисля, че има такава вероятност — отговори Хъмфри. Той признаваше нещо, което Брайърс предварително знаеше.

— Точно това е проблемът. И трябва да ви кажа, че никак не ми харесва.

— Защо? Искате да кажете, че може да е някой, когото познавате?

Брайърс се засмя високо, от сърце, но малко злобно.

— Господи, разбира се, че не. Те са ваши приятели, а не мои. В тази работа човек няма приятели. Убиецът си е убиец. Разберете ме правилно. — И добави със спокоен професионален тон: — Не ми харесва, защото това усложнява нещата. — С убедителен и леко заплашителен тон Брайърс продължи: — Както вече ви казах, когато имаме работа със закоравели престъпници, всички номера са ни известни. Знаем къде можем да научим последните новини. Някои от тези хора са доста умни, но повечето не са. Общо взето, престъпниците не те карат да се възхищаваш от човешката раса. Интелигентността им е ниска. Примитивни са. Затова лесно се оправяме.

— От тях излизат много лоши войници, поне тези, които съм видял, са такива — каза Хъмфри.

— Така ли? Нищо чудно. — Брайърс се върна към своята тема. — Но когато се наложи да имаме работа с висшите класи, нещата са съвсем различни. Тях много ги бива да си държат устата затворени. Нашите момчета нищо не могат да измъкнат. Висшите класи умеят да се защищават. И колкото по-нагоре отиваш, толкова по-добре се защищават. Сплотяват здраво редиците си. Божичко, Хъмфри, та аз нищо ново не ви казвам.

Брайърс явно е насъбрал достатъчно опит в това отношение, помисли си Хъмфри. От възмущение гласът му прозвуча неестествено. Хъмфри се почувствува едновременно оскърбен и глупав. Откакто Брайърс бе поел разследването, приятелството им в общи линии се бе запазило, но доверието вече го нямаше. Скептицизмът на Хъмфри нямаше никакво значение, причината за разрива между двамата беше класовата принадлежност. Дори и сега, когато бе принуден да признае този факт, Хъмфри започна да мисли в стила на своите възрастни лели от по-старото поколение. Когато станеше дума за един от неговите способни приятели от Кембридж, който имаше скромен произход, те се изказваха любезно и снизходително с думите „О, това момче може да стигне далеч“, сякаш възможността да напредваш неограничено е социална привилегия, която не е отредена за много хора. Брайърс би могъл да стигне далеч. Той щеше да стигне далеч. Защо му трябваше този разрив?

— Чудя се само къде точно започват тези ваши висши класи — сдържано каза Хъмфри.

— От категория Б — със сразяваща точност отговори Брайърс, използувайки официалното групиране на населението според доходите му. — Средната класа на хората с професии. Средната буржоазия, ако предпочитате. Оттам все по-нагоре и по-нагоре, докато стигнете до истински богатите. И до истинската аристокрация. А тя между другото е най-костеливият орех.

— Знаете ли — каза Хъмфри все още сдържано, — не съм сигурен от кого се интересувате в това разследване…

— А аз мисля, че сте напълно сигурен. — Брайърс реагира бързо на това ненадейно подпитване. Хъмфри също бе използувал някога подобни средства и сега се усмихна.

— Но хората, с които лейди Ашбрук поддържаше връзка, и при най-добро желание не могат да бъдат причислени към истинската аристокрация. Освен самата тя, разбира се. А предполагам, че това се отнася и за внука й. Но за никой друг.

— За вас.

— Не, не. Английската аристокрация винаги е била безмилостна към някои свои представители, обречени на кротко забвение. Правото на първородния син — ето това е тайната. Затова аристокрацията си остава аристокрация. Моят дядо е бил аристократ, признавам. Баща ми не е бил първороден син. Поради което не е имал много пари. А аз нямах никакви пари. И истинското ми място, Франк, е при средната класа.

— Но вие не се държите като неин представител.

— Какво искате да кажете с това?

— Искам да кажа, че можете да защищавате себеподобните си. Искам да кажа, че при дадени обстоятелства за вас ще бъде естествено да прикриете някого. При обстоятелства като тези, за които говорим сега.

— Знаете ли, аз не вярвам много на подобен род лоялност. И мисля, че и вие не бива да вярвате.

— Вижте, ако ви кажа сега, че има причини, които ни карат да подозираме, че Кейт Лефрой е убила старата дама или е била съучастничка в убийството, няма ли да се опитате да прикриете това по всякакъв начин? И, доколкото ви познавам, няма ли да го направите много ловко?

— Това е един доста особен случай, нали? — каза Хъмфри и за миг се разтревожи. После високо се засмя. — Ако подозирате Кейт, предчувствувам, че разследването ще продължи много дълго.

Брайърс също се разсмя, но този път без злоба. Беше забелязал връзката между Хъмфри и Кейт.

— Все едно, аз никога не бих започнал с Кейт Лефрой. Всъщност от чисто полицейска гледна точка, за разлика от всички останали, върху нея не пада подозрение. Тя е била в болницата през цялата нощ, от вечерта чак до сутринта, и се е занимавала с няколко недоволни санитари. Един санитар бил уволнен, защото отишъл на работа пиян. Останалите веднага обявили неофициална стачка. Всички спешни операции били отложени. Мисис Лефрой се справила по някакъв начин с тези проклети санитари. Те като че ли я обичат. Тя сигурно знае кога не трябва да проявява прекалено съчувствие към тях. Дявол да ги вземе, те са наистина изметът на обществото. — Брайърс, за разлика от другите висши служители в своя отдел, изпадаше от време на време в радикални настроения, но те не предвиждаха съчувствие към разни недоволници, които разстройват работата в една болница.

— Благодаря ви, че ме успокоихте за Кейт Лефрой — каза с въздишка Хъмфри, като се престори, че е изпитал голямо облекчение. Но много скоро бе подложен на нова атака.

— Вие не винаги казвате всичко, нали? — заговори Брайърс без заобикалки. — А това е важно. Не винаги…

— Мисля, че съм ви казал всичко.

— Не винаги.

— Какво имате предвид?

— Не ми казахте всичко, което би трябвало да знам за младия Лузби.

Хъмфри се смути.

— Сигурен съм, че съм ви казал.

— Не всичко.

— Какво искате да кажете?

— Не ми казахте, че харесва не само жени, но и мъже.

— И през ум не ми е минало. Когато беше по-млад, това беше така. Но не виждам нищо особено тук. Какво значение може да има такова нещо?

— Можеше и да има. И сигурно щеше да ни спести доста време. А колкото и да е странно, за него можеше да бъде полезно. — Очите на Брайърс блестяха. — Разбирате ли, той твърди сега, че онази нощ е бил в леглото на някакво момче. А не на жена, така казва. Три пъти го разпитвах, не го изпускаме от очи, както можете да предположите, и сега вече разправя доста различни неща. Не е бил с момиче, а с момче. Още по-точно — не момче, а млад мъж.

— Може би е вярно.

— Може би е вярно. Отначало едно момиче беше готово да се закълне, че той е бил при нея. Разобличихме я много бързо. След това дойде ред на онази никаквица Сузан Търкил. Дни наред тя измисляше какви ли не лъжи, лъжеше до припадък. О, да, била с него през цялата събота и неделя; можела да ни каже колко пъти са спали заедно, как точно са спали. Развинтена фантазия има това момиче. Пълни лъжи, от край до край. А това означава, че тази млада дама няма как да докаже какво е правила самата тя през онази вечер. Знаем със сигурност, че е била в апартамента на баща си през първата половина на деня. А Лузби не е бил там.

— Сигурен ли сте?

Брайърс кимна.

— Не сме сигурни обаче той къде е бил. Разбира се, приятелят му потвърждава разписанието на Лузби минута по минута. Така направи и Сузан Търкил. Същото направи и другото момиче. Опит за презастраховане — три различни истории за това къде е бил, и трите най-подробно разработени. Приятелят може би лъже, също като момичетата. Между другото, той ми е доста симпатичен. Офицер е — държи това да не се разбере в полка. Две години е по-млад от Лузби. Не е като оная Сузан, не разправя какво са правили двамата. Твърди, че са пълнолетни хора, които знаят какво вършат. Иначе е малко превзет. Изглежда, че е привързан към Лузби.

— Това не го прави по-различен от останалите. Както без съмнение сте забелязали.

— Други мъже не сме открили. Само няколко жени. Всичките са готови да лъжесвидетелствуват в негова полза. Едната от тях беше неземна красавица. Направих се, че съм приел версията на приятеля му и го попитах защо е избрал мъж, когато разполага с толкова много жени. Жени, с които е спал. За две от тях повечето мъже биха дали всичко. Знаете ли какво ми отговори?

— Това не е от моята специалност.

— Каза ми: „О, инспекторе, сигурен съм, че можете да си представите. Просто си помислих, че ми е нужна промяна.“

Брайърс имитира превъзходно искрения глас на Ланселот Лузби, неговото чаровно, подкупващо държане.

— Истински безсрамник — каза Брайърс.

Хъмфри не можеше да се владее така добре като Брайърс, но и двамата бяха еднакво дисциплинирани. Продължаваха да седят до прозореца, без да се помръдват — мъже, обучени да водят такива разговори, без да издават какво знаят, освен ако сами решат да съобщят нещо. Брайърс каза:

— Но за нищо на света не мога да разбера защо той ще убива старата дама. Или защо който и да е друг би я убил. Имате ли някаква представа?

Хъмфри поклати глава.

— Ще ви призная, че се обърквам — продължи Брайърс. — Не можем да уличим никого в нищо, не можем да установим кой е влизал в къщата онази нощ. Някой крие нещо. А може би не един, а няколко души крият нещо. Все едно че гледаш как се разиграва оня стар трик с трите карти.

— Трите карти? Значи имате предвид трима души, така ли?

Брайърс рязко го прекъсна:

— Смятате, че изключвам някого от играта ли?

— Вие не сте ми казали кого включвате.

Двамата се изгледаха с безизразни лица. Брайърс заговори с равен глас.

— Ще ви кажа веднага, ако можете да ми обясните какъв е мотивът за убийството. Да започнем с мотива. Но дявол да ме вземе, не мога да измисля нищо. И двамата знаем, че мотивите почти винаги са елементарни. А мислите, чувствата и оправданията не са елементарни. Мотивите са такива. Голяма грешка е да ги усложняваме излишно. Не съм разследвал убийство, в което мотивите да не са се оказали елементарни, след като сме ги открили. Сексуален мотив? Тук няма такова нещо. Не го изключихме, защото има случаи на изнасилване на стари жени. Но тук няма и най-малка следа от такова нещо. Пари? Отново стигаме до задънена улица. Никой не би я убил за няколкостотин лири в банкноти. Смятахме, че може би е скрила някъде пари, но и от това нищо не излезе. Никой не е облагодетелствуван от завещанието й. Разровихме се в миналото й. И там нищо интересно. Понякога убийства се извършват от страх. В случая кой би могъл да се страхува от нещо? На нищо не мога да се опра. Вие имате ли някакви предположения?

— Нищо съществено.

— Ако имате, надявам се, ще ми ги съобщите.

За първи път по време на разговора Хъмфри си позволи да се усмихне иронично.

— Това може да стане само ако има взаимност, драги мой — каза той. — Аз мога ли да се надявам, че вие ще ми кажете каквото знаете?

— Хайде, хайде — отговори Брайърс. — Аз съм полицейски служител. Има неща, които не мога да ви кажа. Нито на вас, нито на друг човек. Преди време вие не ми казахте някои неща. Но аз ще ви кажа всичко, каквото мога. И каквото не бих казал на друг.

— Това е странна сделка — рече Хъмфри. — Аз не знам нищо и ви казвам всичко, а вие знаете всичко и не ми казвате нищо.

— Това наричам аз сделка. — Брайърс се усмихна широко и открито.

— Е, ако трябва, ще опитаме и така — каза Хъмфри.

— Значи сега знаем какво е положението. За мен това беше една полезна сутрин. — Той не се помръдна, мускулестите му бедра останаха прилепени към перваза на прозореца, краката му не трепнаха.

Част трета

XXIII

Започна да вали. Изтичаше последната седмица на август. Лятото се бе задържало цели четири месеца, без дори да заръми. И след това заваля. Но това не беше кротко ромолящият дъжд на есенен Лондон, печален и утешителен, когато листата едно по едно бавно кръжат над мокрите тротоари, а истински дъжд, какъвто рядко се излива над града въпреки обичайното облачно време.

Хората, които роптаеха срещу жегата, няколко дни по-късно започнаха да роптаят срещу дъжда. Земята в градинката на Площада беше все още спечена, но по улиците течаха цели реки. Небето бе прихлупено, мрачно, непрогледно — съвсем различно от английското небе, над което Атлантическият океан довява краткотрайни проливни дъждове. Една сутрин, както седеше във всекидневната, където светеха всички лампи, на Хъмфри започна да му се натрапва една мисъл. През последните пет седмици след убийството времето беше горещо и слънчево. И през всичките тези дни някой сигурно се бе въртял в кръг, бе изпълнявал всекидневните си задължения незабелязано, както бе дишал, но дебнещото тревожно чувство не е било далеч — може би се е появявало и изчезвало (Хъмфри бе наблюдавал това, у други заподозрени), а понякога е било по-силно от тревога, прераствало е в ужас.

Дали безоблачното слънце, благотворно, но безмилостно, не е измъчвало този човек — Хъмфри установи, че се колебае в подозренията си между трима или четирима души. А, от друга страна, дали този човек (или бяха няколко души) не изпитваше по-голяма тревога в непрогледния мрак на нощта? Той действува потискащо дори и на човек, сравнително безразличен към промените на времето. Хъмфри си припомни как някога са обяснявали човешките емоции с природните явления. Между времето и вътрешното състояние на човека трябва да има съответствие. Но и в единия, и в другия случай небето като че ли не обясняваше нищо. Като погледна през прозореца, Хъмфри си помисли, че ако е заподозрян, би се побъркал.

Но връзката между човешките емоции и природата, изглежда, не беше доказана. В тази мрачна сутрин, когато облаците се спускаха ниско над земята и дъждът валеше равномерно, Кейт се обади по телефона. След последния им разговор, когато бяха взели някакво половинчато решение, Хъмфри рядко я бе виждал. Смяташе, че е безполезно да я увещава. За да го успокои, тя бе казала, че се занимава и денем, и нощем със санитарите от болницата. Той прие това. То бе нейно задължение, тя бе болезнено добросъвестна. Но Хъмфри чувствуваше, че това й служи за оправдание — тя отлагаше вземането на решение. А може би не искаше да приеме, че тя е така отдадена на работата си, както би бил самият той.

Едно обаче беше безспорно — той не приемаше или не одобряваше желанието й да търси съветите на Ралф Периман. Тя имаше основание, защото Периман бе лекар, познаваше хората в болницата и може би проявяваше по-голямо разбиране към недоволните, отколкото би проявил Хъмфри. Хъмфри рядко се чувствуваше стар, но се опитваше да оправдае изблиците си на ревност с мисълта, че не му остава много да живее.

Но когато Кейт му се обади по телефона рано тази сутрин, още преди да е закусил, гласът й прозвуча възбудено, изненадано, развълнувано.

— Хубави новини! — каза тя радостно. — Надявам се, че са хубави. Просто не мога да повярвам. Сузан!

— Какво й се е случило?

— Ще се омъжи!

— За кого?

— Никога няма да познаеш. Лузби се жени за нея.

Хъмфри недоверчиво възкликна.

— Кой ти каза?

В слушалката се разнесе тържествуващ смях.

— Тя ми каза. Преди половин час. Каза, че цяла нощ не е спала. Не, не беше пияна. Или може би беше… Направо ликуваше. Но говореше съвсем разумно. Разбира се, че не беше на себе си от радост. Но говореше разумно.

— Като видя, тогава ще повярвам. — Думите на Хъмфри прозвучаха мрачно и напомниха на Кейт, че двамата отдавна не са споделяли нищо.

— Аз съм сигурна, че тя вярва.

— Дано. Може би си имат причини да се оженят. И то скрити причини.

— Може би. — Кейт се постара да слезе на земята, стана някак подозрителна.

Тя знаеше, че Сузан е прикривала Лузби, като се е заклела, че е свидетелка на всяка негова крачка в собствената й стая и извън нея в нощта на убийството: Кейт също знаеше, че всичко това е лъжа. Но тъй като Хъмфри бе прекалено добросъвестен, за да й разкрие нещо, което му бе съобщено поверително, не й беше известно къде точно е бил Лузби според последните си признания; но все пак знаеше достатъчно много. А именно, че двамата със Сузан са съучастници.

Както и Хъмфри, Кейт подозираше, че Брайърс и неговите колеги вероятно предполагат, че това съучастничество е по-дълбоко, отколкото изглежда. Така или иначе подозренията витаеха във въздуха. Когато разговаряше с Хъмфри, тези подозрения винаги бяха неясни. Едно се отхвърляше, друго изплуваше на повърхността: все едно че я мъчеше някаква тревога или ревност. След като показанията на Сузан в полза на Лузби бяха изобличени, самата тя оставаше без алиби. И не можеше да докаже къде е била през онази нощ. Понеже знаеше какви чувства изпитва Кейт към това момиче, Хъмфри не каза нищо, но въпреки това не успя да прикрие мислите си.

— Като видя, тогава ще повярвам — повтори Хъмфри по телефона. В този момент той беше сигурен, че целият разговор за женитба е една сложна загадка, чиято цел не можеше да си обясни. Въпреки това два дни по-късно трябваше да повярва на очите си. Докато закусваше и преглеждаше частните обяви в „Таймс“, погледът му попадна първо на некролозите, а след това в рубриката „Предстоящи бракове“ прочете имената на лорд Лузби и мис Сузан Търкил. След обявения годеж предстои сватба на Ланселот Пърсивал Ливигстън Ричсън, виконт Лузби, капитан от стрелкова бригада, син на маркиз Певънзи (Маракеш) и на мисис Грейс Хойт Рийтлингър (Ойстър Бей, Лонг Айланд, САЩ) със Сузан Търкил, дъщеря на мистър Томас Търкил, член на парламента, и на мисис Търкил (площад „Итън“, 26, Лондон).

Хъмфри все още не можеше да повярва и бе направо объркан. Кейт му съобщи още новини; беше развеселена, защото Хъмфри бе сгрешил. Кейт бе научила новините от неочакван източник. След вечерята у Том Търкил тя бе подновила познанството си с бившата си съученичка Стела Армстронг. На пръв поглед двете нямаха нищо общо помежду си: Стела Армстронг, организационен секретар на лявото крило на лейбъристката партия, и Кейт, консервативно настроена здравомислеща жена; Стела, която имаше влияние в Уестминстър и особено в седалището на лейбъристите, и Кейт, която безшумно вършеше работата си в болницата. Но и тук, както и при други необясними прояви на близост, съществуваше някаква тайна притегателна сила. И двете се бяха оплели в сходни емоционални, морални и сексуални проблеми; Стела, защото Том Търкил бе женен, а Кейт, защото самата тя беше омъжена. И двете бяха доловили това от пръв поглед, докато седяха една срещу друга на масата, макар че не се бяха виждали двадесет години.

Както твърдяла Стела, Том Търкил се тревожел не толкова за женитбата на Сузан, колкото за сватбеното тържество. На Кейт й се струваше нелепо и комично да се тревожиш за такова нещо, когато имаш други грижи на главата си. Той положително знаел, че полицията още не е престанала да разпитва за Сузан и за самия него, а освен това, макар че Кейт може би не си даваше сметка, финансовата криза означаваше за него голяма политическа промяна, пълен успех или пълен провал.

Това беше най-важното. Като човек на действието Търкил имаше способността да съсредоточава вниманието си само върху една определена опасност. За всичко друго оставаше сляп. Вълнуваше го само политиката, т.е. собствения му политически шанс. Сега, когато положението на лирата беше толкова разклатено, сигурно скоро, още тази есен, щеше да настъпи криза, а може би и нещо по-лошо от криза. Но това не го притесняваше; би следвало точно сега да му се удаде възможност да влезе в правителството. Цяло лято бе държал речи за стабилизирането на лирата. И вярваше в това, което говореше. Нямаше друг избор. За него това бе и единственият път към правителствен пост. Щом искаха да взимат нови заеми, трябваше да използуват него. В Америка му имаха доверие — беше богат, праволинеен и говореше на същия финансов език, на който се говореше в американското министерство на финансите. Точно заради това групировката около „Трибюн“ го ненавиждаше. Но може би за него тази ненавист беше по-скоро полезна, отколкото вредна — така поне твърдеше разузнаването на Стела. Освен с речите той се бе заел и с поправката на някои финансови законопроекти, за които освен Стела знаеха само доверени лица на министъра на финансите.

Ето защо сватбата го тревожеше. „Излишно е да казвам, че не бива да допускам никакъв гаф. Точно в този момент. Никакъв гаф.“ Стела убедително изигра една пантомима, в която някакъв човек прави гаф; тя увери Кейт, че Търкил се е държал точно така. Когато се занимаваше с интригите в партията, Стела навличаше биволската кожа на професионалния политик и се въоръжаваше с проницателността на политика, за да улови и най-малките колебания; но извън службата тя караше Кейт да забрави царствената й осанка, напомняща за някоя хубавица на картичка от началото на века; можеше да се държи дяволито и насмешливо като самата Кейт.

И така, Том Търкил се тревожеше за сватбата. Ако тя можеше да стане без много шум, той щеше да я преглътне. Но Лузби не беше готов да се жени безшумно. Ако изобщо ще се жени (вероятно бе изрекъл тези думи кротко, но те криеха кротка заплаха), целият свят трябва да разбере. Искал да прави светска сватба, както възмутено се изрази Том Търкил, използувайки един от изразите на своята провинциална младост. Ето за какво щяха да се хванат враговете му. И Том отново заговори, че не бива да допуска никакъв гаф, сякаш този израз не можеше да излезе от главата му.

Кейт и Хъмфри научиха за този спор от втора ръка и той им се стори най-глупавото нещо, което бяха чували. А като се имаше предвид положението, в което бяха изпаднали някои от тези хора, спорът изглеждаше отвратителен по своята глупост. А той продължаваше. Лузби не искаше да отстъпи. Хъмфри просто не можеше да си обясни тази негова страст към церемониални тържества. Дали това всъщност не беше някакъв опит за измъкване от положението, в което те се намираха? Или ставаше дума просто за това, което Хъмфри бе забелязал у собствените си деца и в социалния кръг на Лузби, а именно, че формата се запазва по-дълго от съдържанието? Лузби не вярваше нито в бога, нито в семейните традиции, но може би смяташе, че е удобно или дори успокоително да спазва старите обичаи.

Той не искаше да отстъпи. Том Търкил, който не беше сигурен точно какви са отношенията между дъщеря му и Лузби, но беше напълно сигурен, че Сузан страстно желае този брак и няма да му прости, ако Лузби се оттегли, трябваше да склони. В коя църква щеше да стане сватбеният обред? Лузби смяташе, че църквата „Св. Петър“ на площад „Итън“ е подходяща. Не, Том Търкил се противопостави, защото това щеше да привлече вниманието към елегантния квартал, в който живееше, и към богатството, което притежаваше. Може би криптата в Уестминстър? Прекалено мрачна, прекалено неугледна, а и по това време на годината никой няма да отиде там, каза Лузби. Накрая се споразумяха за църквата „Св. Маргарита“ в Уестминстър, където често се извършваха бракосъчетания на членове на парламента и на техните деца, но според някои хора с по-демократични разбирания тази църква беше доста претенциозна.

— Ще ме критикуват — каза Том Търкил със скърцащ глас, през стиснати зъби.

— Много съжалявам — отговори Лузби.

Последва още една отстъпка и още един компромис. Том би искал сватбата да стане не по-рано от Нова година, когато щеше да се реши и политическата му кариера. Но не, Лузби държеше да се ожени веднага. До няколко седмици. Щом е така, този път Том Търкил успя да се наложи сватбата поне да е в събота. По този начин събитието нямаше да бъде отразено в съботните и неделните вестници.

Спорът приключи. Решиха сватбата да стане след три седмици, в първата събота на месец октомври.

В петък вечерта преди въпросния ден Хъмфри се убеди, че формата устоява по-дълго от съдържанието. Той беше поканен на ергенски гуляй (в поканата бе използуван точно този израз) в клуба „Уайт“, където Лузби щеше да се прости с ергенския си живот. Това беше стар обичай, според Хъмфри отдавна забравен — стар и неприятен за него. Когато беше млад, този обичай се изразяваше в това, че на едно място се събираха неопределен брой млади мъже, които искаха да се напият и съответно се напиваха до умопомрачение. Доколкото Хъмфри си спомняше, в тези събирания имаше нещо животинско като в обредните церемонии на някои изостанали папуаски племена.

Очевидно нещата не се бяха променили особено. В една от залите на „Уайт“ (Хъмфри рядко посещаваше този клуб, макар че той се намираше точно срещу собствения му клуб) беше наредена маса за четиринадесет души. Млади мъже стояха прави и държаха чаши с уиски, джин или водка. Когато Хъмфри беше млад, хората обикновено не пиеха алкохол преди вечеря, но той не одобряваше това. Освен Хъмфри само един от присъствуващите изглеждаше над тридесетгодишен — някакъв майор, чието име сред неясния шум на разговорите и звъна на чашите не можа да се разбере. Трима или четирима от мъжете, изглежда, бяха съученици на Лузби; единият от тях бе преуспяващ член на консервативната партия. Там беше и Пол Мейсън, когото Хъмфри не очакваше да види: може би двамата с Лузби се бяха сближили след събитията през лятото. Хъмфри забеляза, че двамата се отделиха от гостите, застанали около масата, и набързо си размениха няколко думи. Останалите мъже бяха офицери от полка, висши и нисши, връстници на Лузби или по-млади от него. Докато се запознаваше с тях, едно от имената направи впечатление на Хъмфри. Дъглас Гимсън. Брайърс беше споменал това име — името на мъжа, с когото се предполагаше, че Лузби е прекарал нощта на 24-ти срещу 25-ти юли. Заинтригуван, Хъмфри успя да завърже разговор с него. Според класическите изисквания главното действуващо лице в една любовна интрига не прави впечатление с външността си. (Понякога Хъмфри се чудеше дали възлюбената на Абелар Елоиза не е приличала на някоя дебеличка и ученолюбива парижка студентка?)

Този млад човек имаше слабо, бледо лице с клюнест нос и външността му не поразяваше с нищо освен с това, че излъчваше някаква мрачна интелигентност. Докато разговаряха, Хъмфри остана с впечатлението, че Дъглас Гимсън е много по-умен от Лузби. Лузби често привличаше хора, по-интелигентни от самия него, а после те се чувствуваха нещастни, като този млад човек сега.

Както у Том Търкил, и тук покривката и салфетките на масата светеха от белота, сребърните прибори блестяха, чашите искряха. Почетното място зае един от връстниците на Лузби, а не най-старшият по чин офицер. Цялата обстановка напомняше на Хъмфри за офицерска трапезария на някой полк за привилегировани. Всички се обръщаха един към друг по име, а Лузби, както обикновено, се отзоваваше на няколко различни имена. Съучениците му го наричаха Ланс; колегите му казваха Лого или нещо подобно, а когато езиците им започнаха да се преплитат, името започна да звучи като Йойо. Храната беше хубава — риба, яребица, печени стриди с бекон. Но много малко от присъствуващите я удостоиха с внимание. Те бяха дошли да пият и пиеха. Виното беше евтино и съвсем обикновено, но Хъмфри прецени, че трябва да бъде точно такова, тъй като много скоро повечето от гостите нямаше да бъдат в състояние да различават вкуса му.

Всичко това би могло да се случи и преди четиридесет години. Хъмфри помнеше подобни гуляи от началото на войната. Невъздържаните закачки нямаха край. Всъщност това беше и целта на празненството. Но сега младите мъже се отнасяха далеч по-непринудено с жените, отколкото техните предшественици. Повечето от тях се бяха убедили, че и жените са хора. Не им се беше налагало да ходят с проститутки. Затова не бяха такива добри кавалери, но се отнасяха по-отзивчиво и с повече разбиране към жените. Безсрамните закачки бяха насочени към Лузби, неговата мъжественост и сексуалните му способности, които той от шестнадесетгодишна възраст изпробваше, за да доставя пълно удоволствие на самия себе си и на доста други хора; поради това подмятанията съвсем не го смущаваха и той се забавляваше заедно с цялата компания.

— Ако се напиеш, Лого, няма да можеш нищо да направиш.

— Не — намеси се друг глас, — ще започне да прави нещо, но няма да може да го довърши.

— А от недовършената работа полза няма — обади се трети, чийто език бе започнал да се преплита.

— Това би било много жалко — мило и невинно се усмихна Лузби.

— Много жалко за Сузан.

— Горкото момиче.

— Но тя нали все пак знае какво я очаква? — попита един от най-младите.

— Може и да знае — любезно отговори Лузби.

Хъмфри забеляза, че Лузби и Пол Мейсън се спогледаха.

— Сигурно знае как изглежда един мъж — продължи същият младеж, опиянен от собствената си духовитост.

И така нататък, и така нататък. Колкото повече се повтаряха солените шеги, толкова повече компанията се забавляваше — сякаш се разменяха дръзки реплики от Шекспирова комедия. На Хъмфри взе да му доскучава. Но съседите му по маса поведоха по-смислен разговор. Двама младежи, които бяха по-трезви или по-издръжливи, заговориха за бъдещето си. Да останат ли в армията? Ще има ли армия след десет години? Попитаха Лузби с какво смята да се занимава.

Лузби не пиеше много. Но не заради съветите, които му предлагаха. Хъмфри никога не го бе виждал пиян, Лузби обичаше алкохола, но много по-голямо удоволствие му доставяха любовните забавления. Пол Мейсън пиеше значително повече, но както обикновено — без всякакъв външен ефект, противно на всички закони на физиологията; Хъмфри често бе разсъждавал върху това. Един ерудиран, чувствителен човек не може да притежава такъв имунитет: сигурно има някаква аномалия в обмяната на веществата.

На въпросите за бъдещето Лузби не отговори направо, беше свикнал да дава уклончиви отговори. Спокойно започна да разказва за семейното имение и за добре обмислените планове, които кроеше. Не, дори нямало да направи опит да запази имението.

— Глупаво е — добродушно каза Лузби. — Баща ми няма да се върне. Все едно, него не го бива за нищо. А аз нямам намерение цял живот да пестя пари, за да си играя на едър феодал. Навремето сигурно е било хубаво. Фамилията Ричсън е извървяла доста дълъг път. Провървяло й е повече, отколкото е заслужавала. Нямам намерение да се превръщам в музеен пазач, за да могат разни туристически групи да обикалят из къщата. А тя дори не е особено хубава. Всичко това е минало. И няма никога да се върне.

— Сигурно си прав — каза някой.

— Аз просто видях края. — Лузби продължи да говори като човек, който се забавлява добре. — Имаше и някои добри страни. Крепостните слуги сваляха шапка на бъдещия господар. Сигурно са ме мразели. Няма значение — когато бях на дванадесет години, това ми доставяше удоволствие. Чувал съм хората да казват, че не може да ти липсва онова, което никога не си имал. Но не ти липсва и онова, което си имал. Хубаво беше, когато го имах. И сега пак е хубаво. Дори един ден да свърша като таксиметров шофьор в Ню Йорк, сигурен съм, че пак ще бъде хубаво.

Хъмфри не се изненада от тези думи, а от това кой ги изрече — познаваше и други, които не роптаеха, когато се разделяха с наследствените богатства и привилегии. Но не бе виждал Лузби да изпада в такива размисли и не бе допускал такова нещо.

Един от компанията постепенно се бе отпуснал на стола си и сега главата му кротко лежеше в чиния с наполовина изяден десерт. Други двама бяха излезли навън, вероятно за да повръщат. Някой каза, че е време да тръгват. Чу се вик:

— Да идем да поиграем на рулетка.

На онези, които бяха пили толкова много, че им се искаше да пият още, това предложение се стори изключително подходящо. В игралния клуб можеха да пийнат още.

— Хайде, Йойо, да изкараме тая вечер както трябва. Недей да мислиш за утре. Такова нещо не се случва всеки ден.

— И толкова по-добре за мъжете, че не се случва — мрачно се обади един глас.

— Не — любезно, но твърдо отговори Лузби. — Нали знаете, че не обичам хазарта.

Ето, и Лузби имаше задръжки. Все пак приятно е да откриеш, помисли си Хъмфри, че и той може да се въздържи от нещо.

Последваха дълбокомислени пиянски спорове как да се приберат. Кой е достатъчно трезвен, за да шофира. Явиха се много кандидати, но повечето бяха отхвърлени. Пол, който външно изглеждаше напълно трезвен, каза, че не може да рискува някоя полицейска проверка. Освен това не искаше и Хъмфри да рискува, за да го закара до площад „Ейлстоун“. Дъглас Гимсън, който не бе пил почти нищо, предложи да закара всички. Лузби щеше да преспи у кума си, а не у Дъглас, но въпреки това прие поканата.

Хъмфри не можа да разбере тази негова постъпка проява на безсърдечие ли е или точно обратното. Имаше чувството, че Дъглас обича Лузби, че го обича силно. Може би Дъглас беше истински хомосексуалист — обичаше мъже, които нямат неговите наклонности, и затова страдаше.

Това беше просто предположение, може би неоснователно.

Излязоха от клуба. Офицерите се заклатушкаха по Сейнт Джеймс Стрийт към Пикадили, както бяха правили някога техните предшественици, на които тази стръмна отсечка им изглеждаше като северния склон на връх Игър[1]. Пол Мейсън отново настоя пред Хъмфри да се приберат с такси и двамата закрачиха по същата улица, но по-уверено от останалите мъже.

[1] Алпийски връх в Южна Швейцария. — Б.пр. ↑

XXIV

На другия ден в два и петнадесет в църквата „Св. Маргарита“ в Уестминстър започнаха да пристигат хора: те послушно коленичеха на възглавничките си, сядаха по местата си и се оглеждаха да видят познати или да забележат някое добре известно лице. Все едно че се бяха събрали за театрално представление. Всъщност един човек, който седеше пред Хъмфри в невидимия полумрак в дъното на църквата, заяви авторитетно, с тон на познавач:

— Посещението не е кой знае колко голямо.

Църквата бе наполовина пълна, а едно време на такава светска сватба биха се събрали много повече хора, помисли си Хъмфри. Беше събота и може би тактиката на Том Търкил се бе оказала успешна; освен това след еднодневно затишие дъждът отново валеше равномерно. Много малко от мъжете бяха официално облечени за случая, но имаше доста жени с елегантни тоалети. Силия Хоторн, която Хъмфри не бе виждал от вечерята у Търкил, седеше сама, а дрехите й бяха образец на изящна простота.

Тук бяха дошли почти всички, които посещаваха някога лейди Ашбрук, и Франк Брайърс, разположил се до Хъмфри, знаеше това много добре. Двамата се бяха срещнали пред църквата и сега седяха незабелязани в полумрака. Брайърс бе казал, че не иска да се набива много в очите на хората.

— В края на краищата не съм роднина на семейството, нали така? — не се сдържа да добави той.

Младоженецът и кумът, облечени в парадна униформа, минаха по пътеката между гостите. Под църковните полилеи русата коса на Лузби, която можеше да мине за златиста, искреше. Мъжката красота обикновено не правеше впечатление на Хъмфри, но Лузби наистина беше красив. Сякаш бе слязъл от някоя сладникава картина от деветнадесети век, изобразяваща сър Галахад[1] или някой от франкските рицари, участвували в битката при Ронсвал.

Точно десет минути по-късно, когато пристигна Сузан със своя антураж, органът свиреше хорала „Овцете спокойно пасат“. Хъмфри си помисли, че това звучи като една хубавичка шега, но след това си каза, че едва ли е нарочно. Том Търкил, актьор по рождение, бе подходящо облечен за ролята, която изпълняваше; вървеше величествено, отлично се владееше и наблюдаваше дъщеря си така, както една политическа личност би трябвало да наблюдава дъщеря си по време на нейната сватба. Лицето на Сузан, доколкото можете да се види през воала, беше сериозно, сдържано и красиво; бе облечена в бяло — безупречно, девствено бяло.

Брайърс измърмори нещо през зъби, което Хъмфри не можа да разбере; може би бе казал „Какво самообладание“ или „Какво момиче“. Четири дечица носеха шлейфа й. Изглежда, нейната воля се бе оказала по-силна от бащината й, а може би Том Търкил се бе примирил, беше пратил по дяволите всички врагове и си бе казал, че щом ще прави нещо, по-добре е да го направи по всички правила.

Хъмфри се заслуша в църковната служба. Като други нерелигиозни хора от неговото поколение, той обичаше литургиите, с тях бе израсъл.

Все пак венчавката не му допадна. Кранмър безспорно беше голям майстор на английската словесност от шестнадесети век, но в творбите му нямаше напрежение. А компанията на Брайърс или може би собствените мисли на Хъмфри създаваха достатъчно напрежение; въпреки това обаче отекващите слова напомняха, че църковната служба ще свърши много скоро. След по-малко от десет минути Лузби със спокоен глас, приглушен, но достатъчно ясен, каза своето „да“, а след него Сузан, боязливо и едва чуто, също каза своето „да“. Свещеникът ги обяви за съпруг и съпруга. И толкова. Възбудата премина. Всичко приключи бързо, тъй като модните сватбени тържества не се протакат много. Въпреки това измина още половин час, през който всички изслушаха вдъхновено напътствие, изречено на езика на Кранмър, но не толкова многословно, последвано от религиозни химни, молитви, „Токата“ на Уидор; това беше краят, всички излязоха навън.

Дъждът продължаваше да вали, но не силно, не като из ведро, а все така равномерно. Колегите на Лузби, офицери от неговия полк, някои от които бяха присъствували на вечерята в „Уайт“, бяха поели ролята на разпоредители в църквата; те се втурнаха да придружат гостите с големи цветни чадъри до подредените една зад друга коли, готови да потеглят към дома на Търкил на площад „Итън“.

Хъмфри и Брайърс се оттеглиха встрани под колоните на черквата.

— Аз не съм поканен на приема — каза Брайърс и лицето му се изкриви в полицейска усмивка. — Но съм изпратил там едно момиче, което ще си отваря очите и ушите. Ако има нещо, ще ми каже. — Той заговори поверително: — Вижте какво, мисля, че двамата заедно не бива да ни виждат много често. Някои хора може да престанат да разговарят с вас откровено, а ние не искаме такова нещо. Затова няма да идвам толкова често у вас. Свободен ли сте утре вечер?

Хъмфри отговори утвърдително.

— Заповядайте у нас на вечеря. В нашата къща на края на света. Моят шофьор ще ви докара с колата.

И като се обърна рязко, Брайърс закрачи в дъжда по Виктория Стрийт по посока на Скотланд Ярд.

Когато Хъмфри пристигна на площад „Итън“, гостите вече се тълпяха в салона, келнерите разнасяха подноси с шампанско, но вниманието му бе приковано от една-единствена гледка — Сузан. Тя не беше вече с булчинската рокля, но Хъмфри можа да види само лицето й. То беше преобразено. Бе станало още по-красиво, сякаш осветено отвътре, ангелско. В първия миг го обзе истинска радост. След това се замисли. Беше виждал момичета, може би непорочни, но без съмнение щастливи, след първата брачна нощ, преобразени като Сузан. Брачната нощ на Сузан още не бе минала, но за нея тя нямаше да бъде нещо ново. Кой знае колко време беше минало, откакто за пръв път бе открила тайните на Адам? Но защо на Адам, нима само мъжете преживяват изненада от първия си сексуален опит? Или се предполага, че Адам е бил по-невинен от Ева, преди двамата да са посегнали към забраненото.

Сега Сузан стоеше там радостна и ликуваща. Много странно. Имаше нещо, което Хъмфри не разбираше или по-точно не харесваше. Може би именно това бе доловило ухото на Кейт по телефона. Сузан не беше момичето, за което той си бе мислил някога, че може лесно да разбере. По-леко щеше да му бъде, ако не бе идвал на приема и не бе срещал хора, за които знаеше, че са заподозрени и за които отново щеше да чуе през утрешния ден. Тъй като се чувствуваше по-притеснен от друг път, той отказа да пие шампанско. Не обичаше шампанско, но при всеки друг случай щеше да пие от учтивост. Чувствуваше се така, както не се бе чувствувал от детските си години — като нежелан гост, външен човек, дори като някой, който изпитва страх от големи пространства и помещения.

Хъмфри започна да си проправя път сред гостите. Нямаше възможност да поговори с Кейт, която бе заобиколена от група млади офицери, каквито би могла да срещне в младостта си. В тълпата обаче попадна на Лузби, който, сякаш търсейки одобрение, от което не се нуждаеше, най-чистосърдечно попита:

— Всичко върви по протокола, нали, Хъмфри?

И в следващия момент Силия го докосна по ръкава. Лицето й не издаваше никаква тревога; тя изглеждаше красива и спокойна.

— Знаете ли нещо за Алек Лурия? — попита тя.

Хъмфри отговори, че не знае, но предполага, че Лурия се е върнал в Ню Хейвън.

— Защо питате?

— О, просто така. Обади ми се преди една или две седмици. Любопитна съм.

Хъмфри си позволи тайничко да се усмихне. Алек си търсеше нова съпруга. Силия забеляза пропълзялата по устните му насмешлива усмивка.

— Пол разправяше, че когато човек говори с Алек, не бива да обръща внимание на словоизлиянията му. Иначе бил мъдър човек.

— Пол е преценил много добре — отговори Хъмфри и се замисли как ли биха изглеждали Силия и Алек Лурия заедно.

В центъра на вниманието беше Том Търкил. Измъчваха го най-различни тревоги, за които сигурно знаеха не само Хъмфри, но и други хора. Политическото му бъдеще сега се решаваше. А полицейските разпити, дори и съвсем информативни, нямаше да му донесат нищо хубаво. Министър-председателите имаха собствени средства за осведомяване, с които Хъмфри бе по-добре запознат от всички присъствуващи в салона. Въпреки това Търкил, изтерзан от лични тревоги, преследван от свои собствени призраци, разкъсван от надежди и опасения, които трудно можеха да се формулират с думи, сред обществото умееше да се държи като филмова звезда, която слиза от самолета и приема поздравите на възторжените посрещачи, излъчвайки енергия и добра воля. Има роли, в които човек може истински да се вживее, защото до известна степен играе сам себе си, отново си помисли Хъмфри, но той самият не умееше да изпълнява такава роля.

Кумът вдигна тост за здравето на булката и на нейния съпруг и каза вяло няколко думи. Лузби също каза няколко думи — не толкова вяло, но този път някак смутено и неуверено. Търкил произнесе реч като професионален оратор — говореше с лекота, с чувство за хумор, без да се бои, че е прекалено сантиментален.

— Аз, разбира се, загубих дъщеря си. Ако Ланселот Лузби е такъв човек, какъвто вярвам, че е, аз, разбира се, губя. И не бих искал да е обратното. Но това е голяма загуба — да се лишиш от единствената си дъщеря. Всеки брак е загуба за някого. Но нищо. Това е прекрасна загуба. А двамата ще ми се издължават до края на живота чрез собственото си щастие.

Кейт се разчувствува. Хъмфри, който не обичаше нито шампанско, нито сватбени торти, покорно изяде малко бадемов крем. И след това незабелязано успя да се измъкне от тълпата, да излезе на улицата и да тръгне към къщи. Дъждът не проясни мислите му. Беше съвсем объркан.

[1] Най-достойният от рицарите на Кръглата маса, син на Ланселот, намерил Светия граал. — Б.пр. ↑

XXV

Едно време, след запознанството им, когато Франк Брайърс се бе върнал в Скотланд Ярд, Хъмфри му бе ходил веднъж или два пъти на гости и бе прекарал приятни часове в дома му; макар че професионалните разговори с него бяха напрегнати, те обикновено действуваха освежаващо. Освен това приятно беше човек да види една щастлива семейна двойка като Брайърс и съпругата му. Но сега в полицейската кола на път за Шийн Хъмфри се подготвяше за една не чак толкова приятна гледка.

Вярно, според Брайърс Бети била в период на ремисия, и при това продължителна. Тя можела да трае месеци, дори години. Но съдбата беше нанесла фатален удар на тези двама щастливи, жизнерадостни, невинни хора. Хъмфри отново си припомни вечерта, когато Брайърс му бе казал за това. Нужно му беше да сподели с някого. Беше смазан, в гласа му не звучеше нито гняв, нито яростен протест, той просто не можеше да излее онова, което се бе насъбрало в него. Успя само уморено да каже: „Никога не съм мислил, че точно на нас може да се случи такова нещо.“

Това бе станало преди две години, когато Бети беше тридесетгодишна. Бяха женени от шест години. Обичаха се така, както рядко се обичат двама души и може би щастието им се помрачаваше само от липсата на дете. Хъмфри помнеше Бети като остроумна, хубава жена, която изглеждаше по-млада от годините си, винаги готова да зарадва хората около себе си. Понякога си бе мислил, че е твърде склонна да лее сълзи, също като някоя чувствителна викторианска девойка. Беше я виждал как се разплаква, докато слуша някаква тъжна история, свързана с едно от разследванията на Франк, а друг път — в пълно противоречие с чувствителността на съвременните хора — докато гледаше един прекрасен залез на забуленото от облаци небе. Физически беше много активна и през онези години двамата с Франк се занимаваха с алпинизъм. И двамата бяха убедени, че е напълно здрава. У Бети нямаше и следа от хипохондрия. Дори да бе усетила някакви далечни признаци на болестта, не би им обърнала внимание.

Най-неочаквано бе забелязала, че вижда образите двойно. Като погледнела към Франк, виждала, че пуши две цигари, а не една. Скоро движенията й се нарушили. Не било нужно много време, за да се установи диагнозата. Съобщили на Франк, че Бети има мултиплена склероза. Тогава той изпитал нужда да сподели с някого и отишъл при Хъмфри. Лекарите предоставили на него да реши кога и как да й съобщи.

Лечение за тази болест нямало. Възможно било да настъпи дълъг период на ремисия или пълна парализа. Тогава Франк бе признал, че се чувствува като страхливец и си мисли, че може би ще бъде по-добре да й каже не той, а лекарят.

Накрая й казал и разбрал, че тя вече знае всичко от няколко седмици. Установил също и онова, което Хъмфри вече знаеше от едно посещение у тях. Бети се намирала в състояние на силна еуфория, а той просто не можел да понесе това. Франк винаги е бил издръжлив и енергичен, но Бети винаги го е превъзхождала в това отношение. Сега сякаш била обзета от радост. Когато дойдел някой приятел — като Хъмфри например, който непохватно се опитвал да я окуражи, оказвало се, че тя изобщо няма нужда от такова нещо. Без да се преструва, съвсем искрено тя започвала да окуражава другите.

Когато колата спря пред дома на Брайърс — къща-близнак на чиста и тиха улица с кестенови дървета от двете страни — Хъмфри беше сигурен, че и тази вечер ще стане свидетел на нещо подобно.

Но очакванията му не се оправдаха. Доколкото позволяваше състоянието на Бети, вечерта премина спокойно, като спомен от миналото, макар и не в пълния смисъл на думата, тъй като бъдещето напомняше за себе си. Бети му отвори вратата, целуна го и под лампата в антрето му каза, че отдавна не го е виждала. Скулите на лицето й изглеждаха по-очертани. Последния път, когато я бе видял, краката й бяха започнали да изтъняват. Сега, може би за да прикрие това, тя беше с дълга рокля. Като се изключи едва забележимото накуцване, което Хъмфри забеляза, когато го поведе към всекидневната, Бети беше почти същата, каквато той я помнеше от деня на запознанството им; но беше много променена в сравнение с онова, което представляваше в най-тежките си периоди на еуфория.

— Посрещнаха ли ви, както трябва? — с тези думи го поздрави Франк, който вече наливаше уиски. Не се ли държеше Франк прекалено весело, сякаш всичко беше наред и скоро нямаше да се промени? Въпреки това Хъмфри се чувствуваше спокоен с тях във всекидневната им. Съпрузите Брайърс живееха с една заплата от около осем хиляди лири годишно, което беше доста по-малко от дохода на повечето от жителите на площад „Ейлстоун“; въпреки това обаче те не живееха по-зле от тях. По стените висяха скромни акварели: Бети беше образована жена, преди да се омъжи, бе преподавала в гимназия, но нямаше особено добър художествен вкус. От друга страна обаче, повечето от познатите на Хъмфри от площад „Ейлстоун“ също нямаха особено добър художествен вкус. Един страничен човек не би могъл да направи разлика между наредбата в този дом и в домовете на съседите на Хъмфри, ако не долавяше деликатната разлика между жилищните квартали.

Но ако съществуваше някаква разлика, тя беше в това, че Бети бе превъзходна готвачка. Не беше забравила какво обича Хъмфри. Видя му се дори странно, че той, който не подбираше храната и ядеше каквото дойде, през последните няколко дни на два пъти с удоволствие вкуси от любимите си ястия — веднъж в „Уайт“ и втори път тук. Английската кухня не представлява нищо особено, но може да се похвали с едно-две хубави неща, и точно сега всичките му бяха предложени. Бети бе направила пудинг с месо и бъбречета и богата плодова салата с бишкоти и крем. Беше положила много труд за човек в нейното състояние. Но дори когато беше полупарализирана, тя едва ли не беше пълзяла, за да сготви на Франк.

Докато вечеряха, Бети попита Хъмфри за децата му, като ги назоваваше ласкаво по име, макар че ги познаваше съвсем слабо. Тя е родена да бъде майка, помисли си Хъмфри и поради това отговорът му неволно прозвуча рязко.

— Нищо особено. Рядко поддържаме връзка. Все още се опитват да вършат добро.

Тя му се усмихна все така ласкаво.

— Не бива да говорите така, нали знаете?

— Защо да не бива? — попита той.

— Защо се правите на по-строг, отколкото сте всъщност? Нали предпочитате да вършат добро, вместо зло?

— Понякога не съм съвсем сигурен — отговори Хъмфри небрежно, насмешливо.

— Хайде, хайде. Вие сте добър човек, всички знаем това.

— Мила моя, ако знаехте, само…

— Добрите хора не са прави, като се отнасят високомерно към онези, които се опитват да вършат добрини. Колкото повече такива хора има, толкова по-хубаво.

По лицето на Франк бе изписана примирителна съпружеска усмивка. Може би той самият бе изслушвал подобни изблици. Но сега се усмихваше, защото макар и да бе виждал друг път как по-млади жени се въодушевяват в присъствието на Хъмфри, никога не бе наблюдавал как някоя го поучава така непринудено. Когато приключиха с вечерята, Франк заяви:

— Сега вече е време да поговорим. Ще трябва всичко да си кажете. Напълнете си чашата. Първо не забравяйте, че пред Бети можете да говорите за каквото си искате и за когото си искате. Знаете това. Тя е много по-дискретна от мен. Истината е, че аз трябваше да се уча да бъда дискретен. Когато започнах работа, все не можех да си държа езика зад зъбите. Защото исках да направя впечатление. Много трудно ми беше, докато се науча.

— И с мен беше така.

— Но не и с Бети. — В погледа на Франк, отправен към жена му, се четеше загриженост, възхищение, желание, насмешка, тревога. — Тя не е издала нито една тайна в живота си. Понякога си мисля, че интелигентните жени по-добре могат да пазят тайни от интелигентните мъже. Може би не са изправени пред толкова много изкушения.

Хъмфри кимна. И той бе забелязал същото.

— Значи можете спокойно да говорите. Ще ви попитам нещо. Трябва да ми кажете истината. Аз нямам право да говоря, затова и двамата се опитваме да увъртаме. По дяволите с тази криеница. Искам да ви попитам какво може да ни каже за Том Търкил вашият отдел. Знам, че хората ви не изпущат от очи Търкил и още много други политици, за които не би трябвало да се споменава…

— Нали и те трябва да дават вид, че има за какво да получават заплати?

Хъмфри знаеше, че по силата на дълбоко вкоренен навик, превърнал се вече почти в инстинкт, говори уклончиво. И Франк го знаеше. И затова продължи:

— Това обяснение не е достатъчно. Кажете откровено. Нали допускате, че те следят Търкил? Но аз разбрах, че са изтеглили нашите хора от специалния отдел и са ги заменили с ваши. Обяснете ми защо. Не е нужно да ми казвате, че Том Търкил е толкова изменник, колкото и директорът на Мидландската банка. Нужно ми е обаче да разбера какво се знае за Том Търкил — къде е бил и какво е правил през онази вечер. Не искам нищо повече от това. Дълбоко подозирам, че те могат да ни кажат къде е бил Том Търкил в онази съботна вечер. Не сме хванали никого, нито един очевидец. Сигурен съм, че вашите хора биха могли да ни кажат нещо. Вие какво мислите?

Хъмфри го изгледа безизразно, все още под влияние на стария служебен навик, но накрая на устните му трепна усмивка.

— Мисля, че това е напълно възможно.

— Добре тогава. Можете ли да разберете?

— Никак не ми се иска. Но предполагам, че мога.

— Каква е ползата, дявол да го вземе, от всички тези връзки, които имате в Лондон, ако не ги използувате понякога, за да помогнете.

— Точно там е бедата — намеси се Бети. — Той не обича да използува връзките си, нали, Хъмфри?

— Трябва да ви кажа, че не виждам логиката — отговори Хъмфри. — Защо, боже мой, сте се захванали с Търкил? Аз също се бях хванал за него, но не виждам логиката.

— Не, логика няма. — Франк бе пълен с енергия. — То къде ли има логика. Казах ви и преди, че това е кошмар за полицая. Висшите класи отказват да съдействуват. Мотиви няма. Ако искате да извършите убийство, Хъмфри, без да ви хванат, убийте някое високопоставено лице и за да сте напълно сигурен, че няма да ви разкрият, убийте някой, когото не познавате. Без да имате какъвто и да е мотив. И ви обещавам, че няма да ви хванем.

Бети се усмихна. Кой знае колко време й е трябвало, за да свикне с грубите шеги на Франк, помисли си Хъмфри.

— Значи резултатът е следният — каза Франк. — Да започнем отначало. Крадци, дребни мошеници, професионалисти — от това нищо не излезе. Но на тях и не разчитахме много, и вие го знаете не по-зле от мен. Случайно лице, луд човек, хулиган — „изключено“ е силна дума, но в случая е подходяща. Следователно остава старият номер с трите карти за игра — да изберем някого от онези, които са познавали старата дама. Вие казахте обаче да се насочим към повече от трима души. Ние продължаваме да търсим. Но правим това само за собствено успокоение. И ако още минавам за нормален, излиза, че убиецът е някой, за когото вече съм си мислил. И вие също. Не мога да си представя, че Том Търкил има какъвто и да е мотив. Но когато наистина се сблъскаш с такова нещо, припомняш си старото правило: не изключвай и най-случайния човек. Дори и да не можеш да откриеш никакви мотиви. А Том Търкил си остава случаен човек. Затова искам да науча нещо за него. Между другото той старателно прикрива някои от делата си.

Тази вечер и двамата с Хъмфри не можеха да се сетят за едно много просто обяснение, което след време щеше да им се стори съвсем очевидно. Хъмфри попита:

— Според вас заслужава ли си да си създавате толкова много грижи заради него?

— Всъщност аз се интересувам от него по други причини. Сигурно се досещате, че те са по-основателни. Той сигурно знае нещо за дъщеря си. Тя е включена в нашия списък от самото начало — вие също приехте това. Разпуснато момиче. Не е много свястна. Старата дама доста успешно осуетяваше опитите й да хване нашия приятел Лузби. Не вярвам, че някой, дори и наполовина луд, ще тръгне да убива поради тази причина. Но въпреки това няма да я зачеркна от списъка. Може би има нещо по-просто, до което не сме се добрали. Нещо, което се отнася до нея и до Лузби. Защо, дявол да го вземе, той се ожени за нея? Искам да знам всичко, което баща й знае.

Хъмфри кимна и каза:

— Не съм изненадан от думите ви.

— Разбира се. Толкова е банално. Лузби е в играта, но все още не мога да разбера защо. Във всеки случай момчетата продължават да разследват. Проучват как е живял, с какви средства. И дали онази нощ е бил в леглото на младия Дъглас Гимсън, или не? Вие бяхте по-откровен, като ми казахте какви са вашите източници на информация; и аз ще постъпя така. — Той погледна жена си загрижено, а може би с уважение или с молба за прошка. — Вече си свикнала с всичко това, нали, мила? Знаеш, че в тази игра човек не се доверява и на най-добрия си приятел. А Хъмфри е един от най-добрите ни приятели, не е ли така?

— На него бих поверила и живота ти — отговори тя. Бети обичаше Франк и беше искрена.

— Аз също — каза Франк и добави с професионална усмивка: — Това не означава, че ми е лесно да му разкрия някои от нашите малки служебни тайни. И на него не му беше по-лесно, както, вярвам, сигурно си забелязала. Едва ли можем да се гордеем с нашите източници на информация. Предполагам, че и за неговите колеги важи същото. Но тази работа така се върши. Изпробвахме изпитаните средства. Засега резултат няма. Но имаме хора, които ни осведомяват за света на хомосексуалистите. Макар че след като промениха закона, не са вече толкова много.

— Все пак добре че го промениха — намеси се Бети с тих, но изненадващо твърд глас.

— За нас не е толкова добре — каза Франк. — Разбира се, сега нашите момчета там ровят. Нищо особено не са открили за Лузби. Той няма да се занимава с бедни момчета или с разни отрепки. За такова нещо и дума не сме чули, но Дъглас Гимсън може и да е чул. Получихме някои доста сериозни сведения.

— Три имена в списъка — каза Хъмфри. — А други няма ли? Може би докторът, Периман. Нямам представа защо, но той често се виждаше с лейди Ашбрук.

— Не сме го забравили. Имаше едно малко подозрение. Но нищо не излезе. Става дума за плащането в брой. Тази история стигна до задънена улица, но не сме я забравили. Впрочем той е единственият, който не е представил алиби за онази вечер. Просто вечерял с жена си и отишъл да види някакъв пациент. Изобщо не се мъчи да си измисли алиби.

— Звучи по-смислено от много други твърдения — каза Хъмфри.

— И на нас така ни се стори.

— Някой друг?

— Знаете ли нещо за Пол Мейсън? Неговата приятелка или бивша приятелка, както разправят, е имала по-голям достъп до старата дама от всеки друг. Тя обаче, също като вашата Кейт, има непоклатимо алиби.

— Просто не мога да приема това сериозно — отговори Хъмфри.

— При създалото се положение всичко е сериозно.

Хъмфри разбра.

Подозрението към Пол Мейсън беше отхвърлено. Името му беше споменато само на шега. Макар да бе присъствувала и друг път на подобни мрачни разговори, Бети не бе очаквала такова нещо. А двамата възприеха още по-несериозен тон. Може би Лефрой? В края на краищата лейди Ашбрук не е признавала неговия талант. Или Алек Лурия? Или кварталният свещеник? До този момент Бети не бе допускала, че Хъмфри може да принизи психологическия си усет и затова бе не само объркана, но и шокирана. За първи път тази вечер тя се възползува от привилегиите си на болен човек и се намеси в разговора им:

— Не ви ли се е искало понякога да се занимавате с нещо друго? — Тя се обърна към Хъмфри, но някак неволно отправи въпроса и към съпруга си.

— На кого не му се е искало?

— Всъщност не ви ли се е искало понякога да направите нещо добро?

— Имате предвид някоя истинска, конкретна добрина? — попита я на свой ред Хъмфри и нежно я погледна. — Повечето от нас са щастливи, ако успеят да не извършат някоя злина.

— О, аз ви казах и преди, че за вас това не е достатъчно.

Щом споменаха Лурия, Франк си припомни неговите думи за лустрото, за които бе чул от Хъмфри, и заговори на жена си някак умолително, като в същото време следеше нервните й движения, сякаш за да предотврати нежния й упрек:

— Недей да бъдеш толкова взискателна, мила. Всичко, което искаш, е прекрасно и всеки свестен човек го иска. Но то е толкова крехко, че може много лесно да се счупи. Знаеш ли как ми се иска да си отвориш очите за тези неща. Нали си чувала за лустрото на стария Лурия? Знаеш, че лустрото, дявол да го вземе, е много тънко. А ние с Хъмфри си губим времето да го направим на места малко по-плътно. Това е всичко. А дали си струва или не — всеки преценява сам. Аз нямаше да го правя, ако не смятах, че си струва. Ти знаеш това.

— Разбира се, че знам — каза тя. Каза го с лъчезарна усмивка на хубавото си изпито лице. И добави: — Но ми се иска вие двамата да вярвате, че хората могат да станат и по-добри.

Те й се усмихнаха и се спогледаха.

XXVI

Привидно Хъмфри и Франк Брайърс не бяха постигнали никакво споразумение, но само привидно, и Бети го знаеше. Първото доказателство бе, че Хъмфри се съгласи да провери какво знаят в старата му служба за Том Търкил.

Хъмфри не можеше да си обясни защо е необходимо такова нещо. Както бе казал Франк, обикновено с политическите дейци се занимаваше специалният отдел — малък отдел в полицията, който следи за сигурността на такива хора. Хъмфри често бе прибягвал до тяхното съдействие. Но сега, изглежда, услугите на този отдел не бяха желани. И той не можеше да си обясни защо. А и не му беше приятно да се занимава с тази работа, която Франк Брайърс му беше наложил.

Съвсем не му беше по сърце. Бившите чиновници, престанали да вземат дейно участие в живота, са отписани хора; и това е особено вярно за онези, заемали високи постове в службите за сигурност. Един такъв отписан чиновник знае прекалено много; и което е по-лошо — знае какви въпроси да задава, при това не по-зле, а дори по-добре от новите служители. А те, от своя страна, знаят — не по-добре от него, но не и по-зле — как да отбягват даването на отговори. Хъмфри отиде в старата си служба, където все така тайнствено миришеше на стърготини. Обади се на старите си колеги. Наложи се да се отбие при бившия си шеф, който все още беше на своя пост, но скоро щеше да се пенсионира; и едва тогава получи пряк отговор на един-единствен въпрос.

Старият му шеф се казваше Хигс. Беше пълничък, предпазлив човек със светли очи, бивш университетски преподавател по класически езици и литература, чието хоби бяха угро-финските езици — финландски, естонски. И той като Хъмфри — дори повече от него — нямаше вид на чиновник от службите за сигурност. Но беше изцяло отдаден на работата си. За разлика от Хъмфри и от повечето му колеги не беше започнал кариерата си като представител на обеднялата аристокрация. Баща му беше собственик на малък магазин и синът бе преуспял благодарение на научните си постижения. Между Хигс и Хъмфри съществуваше взаимно чувство, което често се среща сред колеги на едно и също стъпало в служебната йерархия — то не беше точно симпатия, нито антипатия, а нещо подобно на прикрита подозрителност, породена от близостта и осведомеността им, каквато понякога се наблюдава между роднини с потаен характер.

Хъмфри не се впусна в дълги предисловия. Направо попита подслушват ли те телефонните разговори на Търкил.

— Вие как мислите? — попита на свой ред бившият шеф на Хъмфри.

— Мисля, че ги подслушвате.

— Не мога да ви кажа, че не сте прав.

— Прав ли съм?

— Разбира се.

— Единственото, което не мога да си обясня, е по силата на каква логика предприемате това? — попита Хъмфри.

Това беше стар спор. Хигс бе много умен човек, изпълняваше задълженията си, пазеше собственото си мнение за себе си. Въпреки това обаче Хъмфри знаеше, че по своя политически инстинкт той може да се сравнява само с някои не особено либерални съветници на последния руски цар. Всеки, който не демонстрираше крайнодесни позиции, за него беше ляв. А всеки ляв автоматично попадаше под подозрение. Търкил имаше потенциална власт, поради което беше още по-подозрителен.

Хъмфри поклати глава. Нямаше полза да говорят за това; никога не бе имало полза. Но Хигс се усмихна с мрачно задоволство, сякаш даваше възможност на Хъмфри да изразходва докрай енергията си.

— И какво установихте след всичко това? — попита Хъмфри.

— Бихте ли ми казали защо се интересувате, Хъмф?

Сър Ерик Хигс беше единственият човек на света, който използуваше това умалително име.

— Чули сте за убийството в „Белгрейвия“? За старата лейди Ашбрук?

Сър Ерик беше чувал за почти всички убийства, макар че това не влизаше в служебните му задължения. Беше криминалист-любител. Много бързо схващаше как стоят нещата, не забравяше нищо, знаеше за някогашните връзки на Хъмфри с полицията. Би могъл дори да си припомни името Брайърс. След като Хъмфри каза, че би искал да знае с какви сведения разполагат те за това къде е бил Търкил на 24 срещу 25 юли, повече обяснения не бяха нужни. По пълничкото лице на Хигс се разля хитра усмивка.

— О, тръгнали сте по грешна следа, знаете ли. Ние получихме странни нареждания отгоре. Нямам право да ви съобщя причината. Но тя няма нищо общо с това, за което си мислехте преди малко. Между другото точно сега Търкил се оказва много ценен в някои висши кръгове.

— Но каква е била целта ви? Какво е правил този човек?

— Струва ми се, че ние трябва да помагаме, колкото можем — каза сър Ерик. — Но мисля, че на вас няма да ви бъдем от голяма полза.

Дори ако Хъмфри все още беше един от доверените хора, разговорът между двамата щеше да протече приблизително по същия начин.

— Какво разбрахте от телефонните разговори? — настоя Хъмфри.

— Много малко. Съвсем малко. — Сър Ерик мигновено се превърна в много делови човек, прецизен, притежаващ завидна памет, каквато имаше и Франк Брайърс, по-добра от паметта на Хъмфри, която бе сравнително добра. Хъмфри не се съмняваше, че той ще разкаже с подробности истината.

Истината обаче съвсем не беше сензационна. Том Търкил разговарял по телефона с трима или четирима от уж ляво настроените в парламента — размяна на общи безобидни реплики, след което Търкил помолил да не го нападат в гръб повече, отколкото е необходимо.

Интересно — той не разговаряше по същия начин с много по-голямата група на войнствено настроените „леви“, където преобладаваха псевдотроцкисти. Те са необуздани, обясни Хъмфри. Търкил не би им се доверил; никой опитен политик не би им се доверил. И добави:

— Този човек, разбира се, се бори за политическа кариера.

Сър Ерик не се интересуваше от политически фракции. В това отношение записите не съдържаха нищо тревожно. Във всеки случай Търкил се ползуваше с благоволението на най-висшите кръгове по причини, които все още не можеше да каже на Хъмфри. Но странното беше, че Хигс не криеше нищо и Хъмфри трябваше да разбере това. След като Търкил е полезен на най-висшите представители на властта, той веднага става полезен и за Хигс.

— Разбира се, имаме работа с един изключително предпазлив човек — каза Хигс добродушно и сдържано.

— Радвам се, че сте престанали да се тревожите за него — не се стърпя да отговори Хъмфри.

— И друг път сме казвали такова нещо, нали? А накрая излизаше съвсем различна история, и то доста неприятна.

Хигс беше любезен и неотстъпчив както винаги, но Хъмфри трябваше да приеме, че в негово лице вижда огледалния образ на Франк Брайърс и на себе си. Великолепна подозрителност, която се дължи на живота, прекаран в центъра на една паяжина, където се долавя и най-незначителната промяна и човек добива чувството, че всичко е възможно.

С прикрито задоволство сър Ерик каза:

— Знаете ли, че той наистина е изключително предпазлив човек. Имаме известни доказателства, че не говори за нищо сериозно в собствения си салон за гости.

— Смята, че го подслушвате ли?

— Така излиза.

— А вие всъщност подслушвате ли го?

— Не, дотам не сме стигнали — усмихна се сър Ерик от висотата на своето началническо положение.

Той не знаеше нищо за дъщерята на Търкил и в досиетата нямаше нищо за нея. Но спази обещанието, което беше дал, и каза, че те следят Търкил и продължават да го следят по силата на същите онези нареждания, които не можеше да разкрие. Но щеше да даде на Хъмфри да прочете сведенията за вечерта на 24-ти юли. Сведенията се намираха няколко стъпала по-надолу в йерархията — в малка мрачна стая без прозорци, където сър Ерик заведе Хъмфри и любезно го представи на завеждащия този отдел, когото Хъмфри добре познаваше. След това сър Ерик побърза да се сбогува.

Завеждащият, на име Кърби, бивш чиновник в колониите, беше тъжен, затворен човек, който будеше съчувствие, но не съчувствуваше на никого. Не му се щеше да помогне на Хъмфри, но трябваше да изпълни каквото му бе наредено. Да, те следели мистър Търкил (както го наричаше Кърби през цялото време).

— Имате ли някаква представа защо се прави това?

— Формалност — заинати се Кърби.

— А някакви сведения за 24-ти юли?

— Само pro forma.

На 24-ти юли 1976 година Търкил бе излязъл от дома си на площад „Итън“ 27 в 5.36 часа. Качил се в собствената си кола, номер WSK589N, и минал през площад „Белгрейв“, Хобарт Плейс, Гровнър Гардънс, Парк Лейн. Сведенията на всички сътрудници, освен на онези, които са си романтични по природа, се състояли от отчайващо прозаични факти.

Хъмфри попита кой е следил Търкил. Един от нашите хора, отговори Кърби. Хъмфри попита как се казва. Кърби поклати глава, този път с леко тържествуващ израз, защото нямаше право да съобщава имена.

Търкил продължил в северна посока. Спрял в едно заведение — „Лайън“ в Хенли. Две коли (регистрационните номера бяха дадени), изглежда, са следвали Търкил. Пътуващите в тях влезли в няколко бара. В 6.52 мистър Търкил потеглил отново. Спрял пред частен дом (адресът беше даден), за чийто обитател Хърбърт Грирсън нищо не се знаело. Напуснал дома в 7.47. Продължил с колата до Хатфийлд. Паркирал. Останал в колата.

Справката продължаваше. Мистър Търкил тръгнал от Хатфийлд към Лондон в 8.29 със скорост деветдесет километра в час. Върнал се в дома си на площад „Итън“ 27.

— Доста дълъг път е избрал, за да се върне в собствения си дом — каза Хъмфри. Това беше класически номер. Сам Хъмфри неведнъж бе обикалял около разни градове, за да пристигне накрая там, откъдето бе тръгнал, обзет от известно разочарование.

За следващия интервал от време сведения нямаше. В справката изрично бе отбелязано, че до десет и половина часа вечерта нито мистър Търкил, нито някой друг е напускал жилището на площад „Итън“ 27. В този час някаква компания, която вероятно е била в апартамента два етажа над Търкил, слязла на улицата, качила се в три коли с немски или швейцарски номера и заминала. Колите не били проследени. Според сведения от други източници колите пристигнали в хотел „Хайд Парк“. Мистър Търкил тръгнал пеша от дома си в 10.55 часа. Бил проследен. Стигнал по странични улички до болницата „Св. Джордж“. Влязъл през главния вход, излязъл през странична врата. Продължил по южната страна на „Найтсбридж“. Пресякъл улицата и влязъл в хотел „Хайд Парк“. Излязъл оттам в 4.32 ч. на 25-и юли. Прибрал се на площад „Итън“ 27 с такси.

Хъмфри благодари на Кърби, който го погледна така, сякаш не очакваше благодарност. Но когато Хъмфри добави: „Обаче вашият човек е изпуснал най-интересната част, нали?“, Кърби го изгледа направо обидено.

— Изпълнил е всичко, което му е било възложено — каза той. — За него това е била интересната част…

— Ако аз бях на негово място — продължи Хъмфри, — интересни щяха да ми бъдат всички посетители. Кои са те? Защо играят тези игри?

— За всички тях гарантират съответните посолства. Имат препоръки от най-високо място. Повечето са американци. Имената се премълчават по официални причини.

— А знаете ли имената?

— Направили сме, каквото ни е било наредено. Оттам нататък не се месим.

Кърби се поразвесели, когато Хъмфри го покани в близката кръчма, където обикновено се отбиваха служителите. Преди да излязат, Хъмфри отново попита за Сузан, но и този път не изтръгна никакъв отговор. След като Морган и неговият екип бяха установили, че убийството е било извършено преди десет часа в онази фатална вечер, за Сузан не бяха получени никакви инструкции. В сведенията нейното име изобщо не се споменаваше. До завръщането на Търкил към пет часа в неделя сутринта в дома му през цялата нощ не е светела лампа.

По пътя към кръчмата и по време на престоя им там двамата не разговаряха повече по служебни въпроси; докато пиеше третото двойно уиски, Кърби каза, че би желал да дочака пенсионирането си някъде из Тихия океан. Не можел да свикне с мрачното лондонско небе. Макар че това лято не било много мрачно, добави той със скромното си чувство за хумор.

Хъмфри прецени, че е изпълнил молбата на Франк Брайърс, без да постигне нищо особено с това. Ясно беше, че Том Търкил не е извършил убийството, но Хъмфри никога не бе допускал противното и беше сигурен, че Брайърс мисли същото. Определени хора се интересуваха какво е правил Търкил в един кратък интервал от време през онази нощ, но за Хъмфри това нямаше значение.

Въпреки всичко маршрутът на Том Търкил през онази нощ някак странно възбуждаше любопитството. Какво е искал да прави? Хъмфри вече не се съмняваше, че старият Хигс знае. И се замисли върху един стар проблем от едно време: как могат известни хора да се срещат незабелязано? Веднъж бе получил служебно поръчение да намери разрешение на този въпрос, но бе претърпял печален провал. Разрешение нямаше. Онези, които не се бяха сблъсквали с този проблем, разчитаха много на маскировката. Тази идея е блестяща, ако човек може да разчита, че нещата стават като в пиесите от времето на кралица Елизабет I: сложиш ли си перука, и собствената ти съпруга не може да те познае.

Хъмфри се развесели при мисълта, че би било невъзможно човек като Търкил да се скрие за две седмици в някой по-голям град на Запада. От друга страна, тайните му маневри, изглежда, бяха завършили с успех — поне онази нощ. А основание за това нямаше. Един добър таен агент спокойно би могъл да го проследи. Но Хъмфри не бе видял нищо в печата, а и Търкил сигурно избягваше журналистите. Хъмфри имаше някаква смътна представа или се досещаше защо това е така. Дотук всичко напомняше за воденето на някакви преговори, в които Търкил играе ролята на марионетка. Може бе инициативата за преговорите бе дошла от английска страна. Всеки би се подвел от факта, че американците са изпратили голяма група, но те винаги изпращат големи групи за преговори. Хъмфри нямаше как да разбере дали преговорите са политически, или не, почтени или непочтени, официални или полуофициални, или просто ставаше дума за някаква сделка. Беше се досетил за доста неща, но със сигурност знаеше малко, далеч не всичко.

Затова бе изненадан, както и много други, когато, няколко дни след като бе направил справката за Том Търкил, видя името му на първа страница на „Таймс“. Каквото бе научил, бе предадено на Франк Брайърс. След това бе забравил за Търкил. А ето че сега той отново се яви на сцената.

„Мистър Томас Търкил е получил повишение. От Даунинг Стрийт 10 се съобщава, че мистър Томас Търкил, лейбърист, член на парламента от Лестър Ист е назначен за извънреден секретар към министерството на финансите. Засега той няма да бъде член на правителството, но ще има пряк достъп до министър-председателя и до министъра на финансите. Поема специална отговорност за международните финансови операции.“

Това беше краят на съобщението. Но вестникът бе поразкрасил малко нещата със следния коментар:

„Мистър Търкил е утвърден специалист по въпросите на международния валутен пазар, а неотдавнашните му речи пред камарата на общините и извън нея затвърдиха още повече репутацията му. Мистър Търкил е известен като водеща фигура в дясното крило на лейбъристката партия и първите признаци сочат, че назначението му няма да бъде одобрено от лявото крило на партията. Ето какви са реакциите на главните представители на групата около «Трибюн»: «Това е знак, че правителството продава страната» и «Търкил ще се погрижи то да наруши всички обещания от предизборната кампания, които още не е нарушило.»“

За да разгадае загадъчната красноречивост на официалните съобщения, човек трябва да чете между редовете. В случая твърдението, че засега Том Търкил няма да получи място в правителството, означаваше, че много скоро той ще стане член на правителството. Положително бе сключил добра сделка. Позицията му сигурно е много силна, помисли си Хъмфри. Вероятно са го използували като пратеник не само на летните преговори с международните финансови организации, а и на преговорите с международния валутен фонд; използували са го не само като пратеник, както ставаше ясно сега.

През последните месеци нападките срещу Том Търкил бяха заглъхнали. Адвокатите му си бяха свършили работата. Членовете на правителството трябва да бъдат добре застраховани.

Независимо от всичко обаче те поемаха риск. Хъмфри не обичаше да се поддава на дребнави мисли, но сега се поддаде точно на такива размисли. Толкова е несправедливо, че човек просто не може да се примири — така бе извикала Кейт, когато бе научила за смъртта на лейди Ашбрук. Но един безстрастен вътрешен глас напомни на Хъмфри, че само глупакът може да очаква животът да бъде справедлив. Макар че тази утеха е много слаба. Хъмфри си мислеше, че повечето хора, които познава, са по-свестни от Том Търкил, по-честни със себе си и по-уравновесени. Човек би казал, че безумието на Търкил трябва да му пречи, а се бе оказало, че е негово преимущество. Доста от познатите на Хъмфри бяха по-умни от Търкил, а някои и много по-способни. Но той трябваше да признае, че никой от тях не притежава такъв нюх за пари.

Несправедливо, много несправедливо. Този ден Търкил направи официално изявление, в което каза, че нямало да приеме предложения му пост, ако не бил убеден, че изпълнява по този начин дълга си към страната и към лейбъристката партия. Единствената му амбиция била да измъкне страната от тежкото положение, в което се намирала. Не бивало да се допуска английската лира да спада повече. Тя вече била достигнала най-ниския си курс. Нужно било голямо усилие, за да се възстанови доверието, но това можело да се постигне. Английската лира трябвало да се стабилизира. Трябвало да се издигне трамплин по пътя към благоденствието.

Хъмфри с възмущение си мислеше, че Търкил може и да притежава качества на филмова звезда, може и да има нюх за пари, но пише с краката си. За някои хора обаче този недостатък не беше важен. Същия ден на борсата настъпи оживление. Стойността на английската лира се покачи с двадесет цента спрямо долара.

XXVII

Брайърс беше разказал вече на Хъмфри всичко, което полицията бе установила за финансовото положение на лейди Ашбрук. Били тръгнали по грешни следи, били направили грешки, не можели да представят никакви доказателства за онова, в което подозирали Лузби и Сузан. Когато се уверили, че алибито на Лузби за онази вечер е неопровержимо, насочили вниманието си към Сузан. Може би ставало дума за съучастничество, макар че никой не виждал причина за това.

Отначало, особено след отваряне на завещанието, те проучили основно как лейди Ашбрук е успявала да преживява. Със завещанието ударили на камък, но Фламсън, подкрепен от други млади следователи, които умеели да се изразяват по-добре от него, доказал, че всичко е някак прекалено нагласено.

Самият Брайърс тук нямаше заслуга. Сега той не скриваше нищо от Хъмфри и със задоволството на учител изтъкваше колко умни са учениците му. Освен това с иронично задоволство изтъкваше в кои моменти самият той се е проявил като глупак. Джордж Фламсън, макар и не сам, беше налучкал правия път. Джордж Фламсън имаше вид на простовато, червендалесто селско момче. Но всъщност той не беше от село: баща му бе дребен чиновник в управата на една каменовъглена мина някъде в централните графства. Може би беше простоват, но умееше да тълкува фактите.

Докато слушаше, Хъмфри си мислеше, че и той самият е бил недосетлив: до къде може да стигне човешката глупост? Фактите, с които разполагаха, показваха, че лейди Ашбрук не би следвало да живее така, както бе живяла. Същото се отнасяше и за внука й. Той имаше дългове, но много малко. Колегите му офицери като Дъглас Гимсън бяха заможни и Лузби не живееше по-скромно от тях. Но само със заплатата си не би могъл да постигне това.

Все още нямаше изчерпателно обяснение на този факт, но някои подробности продължаваха да излизат наяве. Тъй като Хъмфри получи по-систематизирана информация, отколкото полицейските служители, които я бяха събрали, тя му се стори не толкова объркана или поне по-убедителна, ако я сравним с първоначалния й вид. Източниците за доход на лейди Ашбрук вече бяха установени. Тя получаваше незначителните лихви от вложенията си. Имаше годишна рента от хиляда и петстотин лири. И пенсия по старост. Сред аристократите и богатите има хора, които високомерно се отказват от такива пенсии, но те не са много. И лейди Ашбрук не беше сред тях. Нямаше други доходи, обложени с данъци. Фламсън и колегите му от Скотланд Ярд бяха установили, че тя е разполагала с достатъчно пари, за да се издържа, да плаща сметките за отопление и осветление и евентуално да дава по петнадесет лири седмично на прислужницата Мария. Всичко това, както и минималния подоходен данък, е изплащала с чекове на банката „Кутс“.

Какво излизаше тогава? По отношение на храната и напитките е била много пестелива, но те все пак струват пари. Освен това е купувала скъпи дрехи, при това доста често за жена на нейната възраст. Веднъж седмично в дома й е ходила модна фризьорка. Може и да е била стисната, но по всичко личи, че не е жалела пари, за да се носи така, както е била свикнала още от младини. Тези разходи, както и заплатата на Мария, са били плащани в брой.

Откъде са идвали парите? Понякога е теглила суми от банката си, но те са били много дребни. Трудно можеше да се изчисли какви разходи е правила за поддържане на външността си години наред, но във всеки случай не по-малко от две хиляди лири годишно, а може би и повече. Освен това съществуваха данни, все още непотвърдени, че е давала доста големи суми на внука си.

Седмици наред полицията не можела да намери отговор. Издирили старите й познати. Много от тях били богати и са имали възможност да й помагат. Могли са дори по някакъв сложен начин да й уредят да не плаща данъци — финансовите специалисти от Скотланд Ярд работели в тази насока. Не открили ни следа. И тогава, сякаш по щастлива случайност или благодарение на една гениална догадка, попаднали на нещо. Но причината за успеха се криела другаде. Просто машината продължила да действува. Сътрудниците проучили всичките й познати. В първоначалното й завещание било оставено дарение и се изказвала благодарност на Дезмънд О’Брайън от Уол Стрийт. Кой бил той? Справка по този въпрос можело лесно да се направи — известен нюйоркски адвокат, оглавявал уважавана адвокатска кантора, чиято единствена особеност била, че всички служители в нея са католици. Умрял в 1974 година, близо седемдесетгодишен.

Освен като преуспяващ адвокат бил известен и като влиятелна фигура в задкулисните игри на демократическата партия. Години наред бил една от движещите сили в партийната система в щата Ню Джърси и доверено лице на президенти. Говорело се, че е бил един от най-опасните политици. В личния си живот обаче се славел като милосърден и благопристоен човек. Бил ерген, благочестив, набожен и вярващ. Имал прочута сбирка от керамика. Като ирландец и католик, който бил в добри отношения с английските политици, изпълнявал ролята на високопоставен посредник между Вашингтон, Лондон и Дъблин.

В същото време съпрузите Ашбрук били във Вашингтон, където отново се върнали по време на втория мандат на Чърчил. Известно е, че двамата били близки приятели на Дезмънд О’Брайън. Той водел монашески живот, като се изключи слабостта му към уискито, но обичал да бъде сред красиви жени. Възможно било да е имал невинна слабост към хора от аристократичен произход. Смъртта на лорд Ашбрук не нарушила близостта между останалите двама членове на триото — невинна близост, която сигурно е била нещо ново за лейди Ашбрук — така смятали добре осведомените хора, докато по-слабо осведомените се чудели дали няма да се стигне до брак. О’Брайън й пишел писма, обаждали се по телефона от Америка и докато все още бил в състояние да пътува, я посещавал в Лондон.

Тази откъслечна информация била изтръгната от ФБР чрез представители на Скотланд Ярд в Ню Йорк. Хората от ФБР не могли да се доберат до нищо повече. Служителите от кантората на О’Брайън знаели да пазят тайна. Чрез други източници обаче се установило, че още в началото на тяхното приятелство тя превърнала всичките си вложения в американски ценни книжа на името на О’Брайън. Много мило от нейна страна, че е помогнала на един богат човек да се спаси от гладна смърт, казал някакъв опитен висш служител на ФБР. Освен това от кантората на О’Брайън съобщили, че сред частните финансови дела, поверени на О’Брайън, имало едно, с което той лично се занимавал. Капиталът не бил голям, може би двеста хиляди долара, но това било само предположение.

Беше месец септември и установените факти се простираха дотук. Информацията не беше документирана. След време, когато Брайърс разказа на Хъмфри историята така, както бе известна на полицията, Хъмфри отбеляза, че старият О’Брайън сигурно е знаел как да пази тайна. При неговия опит в политическите машинации това си беше в реда на нещата. Сега въз основа на фактите полицията можеше да разработи няколко сценария. Трябваше да се предположи, че О’Брайън и лейди Ашбрук са си имали пълно доверие. (Най-сигурната гаранция, стига да избереш този, когото трябва, каза Хъмфри.) Тя му прехвърлила по-голямата част от капитала си — без съмнение сумата е била незначителна за възможностите на О’Брайън (според едно от предвижданията на Скотланд Ярд сумата възлизала на петдесет-шестдесет хиляди долара). Според някои многознайковци в Англия тези пари били по-малко, отколкото се предполагало, но все пак предположението беше по-вероятно от хипотезата, че тя няма никакво състояние, както бе изглеждало след смъртта й.

Двамата се уговорили О’Брайън да й праща пари в Англия през определени интервали. О’Брайън не е вършил нищо незаконно иди непочтено. Всеки американски гражданин може да притежава неограничена сума пари в английска валута и да я предава на когото си иска в Англия. Вероятно дивидентите от ценните книжа са се трупали, без да бъдат регистрирани нито в Англия, нито в Америка. Това не беше изяснено. Онези, които познавали О’Брайън, смятали, че вероятно самият той е плащал данъците и дори е прибавял суми към капитала. Спокойно е можел да си го позволи и е обичал тайно да върши услуги.

Лейди Ашбрук, разбира се, е искала да избегне плащането на данъците. Не изцяло, но доколкото било възможно. Нищо чудно да е изпитвала известно задоволство от факта, че не плаща наследствен данък. Изглежда невероятно, че хората така ревностно се интересуват какво ще стане с парите им, след като умрат. Може би така отправят още едно предизвикателство към смъртта.

Според сценария всичко било много просто. О’Брайън донасял лично банкнотите или ги пращал в малки пакетчета. Колкото по-просто, толкова по-сигурно. Това е друго правило на всяка тайна операция. Лейди Ашбрук редовно получавала около три хиляди лири годишно — така предполагаше полицията, но сумата може да е била и доста по-голяма. Тези пари се получавали от лихвите на капитала плюс малка част от самия капитал, който трябвало постепенно да се стопи.

Никой освен тях двамата не знаел със сигурност как е било, но предаването на парите, изглежда, е ставало без всякакви усложнения — поне докато и двамата са били здрави и са можели да пътуват.

Брайърс, който първоначално не участвувал пряко в разследването на този аспект от делото — много по-пряко бил обвързан с Лузби и Сузан, — в един момент се намесил лично. Поискал среща с Том Търкил, непосредствено след като било съобщено за повишението му. Брайърс желаел да чуе мнението на човек, за когото се предполагало, че разбира от всякакви финансови машинации; но истинската причина била, че се надявал да научи нещичко за Сузан, защото продължавал да рови в тази посока.

Но ударил на камък. Търкил го посрещнал със съкрушителното радушие на преуспяващ политик. Шегувал се шумно и весело, с две думи събрали се двама подозрителни професионалисти — накрая Търкил изказал надеждата, че този път полицията не възнамерява да го арестува. Но полицията щяла да си има неприятности, ако не посочи скоро убиеца на лейди Ашбрук.

— Печатът ви дебне, Франк. Всички знаем какво значи това. Те и на мен ще ми прережат гърлото, ако не извадя нещо от торбата. Но не се тревожете, това правителство все още се държи на краката си.

Въпреки глупостите, безцеремонното държане и фамилиарните обръщения, Търкил, изглежда, вече не страдал толкова много от мания за преследване и войнственото му настроение било крещящо доказателство за новопридобитата му самоувереност. Но за убийството или за дъщеря си и нейния брак не казал нищо.

Всичко това би могло да се обясни с неговата вродена предпазливост на диво животно; но по въпроса за финансовите сделки на лейди Ашбрук, където не било нужно да е предпазлив, той почти по същия начин презрително отхвърлил въпросите. Внимателно изслушал разказа на Брайърс, който обяснил, че някои неща са доказани, а други са само предположения (Брайърс знаеше кога може да бъде откровен).

— Това не са никакви финансови сделки — хрипливо се изсмя Търкил. — Пазарски истории. Загубена работа. Вижте какво, Франк, хората, които боравят с пари, не се разхождат с пачки банкноти в джоба. Аз, който от близо тридесет години трупам пари, никога не нося в себе си дори и пет лири.

— Но и това си има своите преимущества, не е ли така?

Като видял, че няма да излезе на глава с Брайърс, Търкил пуснал в ход своята дръзка очарователна усмивка.

— Прав сте — засмял се той. — Така да бъде. Значи вместо той да плаща, на него са му плащали.

Брайърс също се засмял, сякаш и двамата били решили, че това е върхът на остроумието. После Брайърс попитал:

— Въпреки всичко искам да знам какво е вашето мнение. Сделката, изглежда, е вървяла успешно. Или поне не е имало засечки. Смятате ли, че това е възможно?

Изведнъж Търкил станал сериозен. Замислил се, но не за дълго.

— Предполагам, че е възможно. При положение че и двете страни са действували изключително предпазливо. И са уведомили за това минимален брой лица.

— Наистина ли смятате така?

— Ако не са боравели с много големи суми, тогава да, предполагам, че е възможно.

Брайърс му благодарил и казал, че само за това бил дошъл. Което не било истина. От своя страна, в качеството си на министър, Търкил отделил няколко минути, за да каже, че старият Дезмънд О’Брайън, разбира се, му бил скъп приятел от дълги години, което може би означавало, че двамата са се срещали неведнъж.

Скоро след този разговор Брайърс получил разрешение от Скотланд Ярд да изпрати свои хора в Америка. Това станало в края на октомври и Хъмфри, който по това време беше напълно информиран за събитията, научи какви са резултатите един ден след самия Брайърс. Групата, изпратена в Америка, съвсем не била голяма — състояла се от Бейл и Фламсън. Защо те, попита Хъмфри. Брайърс, който бе в най-добрата си форма, отговори, че Скотланд Ярд имал свои служители в Ню Йорк; те знаели какво се изисква от тях. Е, Фламсън може би изглеждал твърде простоват, за да се сработи с отраканите момчета от ФБР. Но Лен Бейл бил представителен, той можел да направи добро впечатление. Освен това Франк искал да използува командировката като предлог да издействува повишение на Бейл, което не можело да стане по друг начин. За да отиде в Америка, трябвало да има по-висок ранг. Франк Брайърс се радваше като момче, сякаш това беше главната цел на пътуването.

Независимо обаче чия била идеята за командировката в крайна сметка се оказало, че Фламсън и Бейл открили нови факти. Бейл съобщил, че служителите в кантората на О’Брайън не знаят нищо или не искат да кажат нищо. Секретарките били предани на стареца и тачели паметта му. Знаели обаче, че всяка Коледа той сам правел пакетчета и ги изпращал на някого в Лондон. Всяка година по същото време трите секретарки получавали от него по един скъп подарък. Бейл бил сигурен, че знаели и още нещо: например, че редовно купувал доста голям брой английски лири. Но никога нямало да кажат това — и трите били неомъжени, католички, свикнали да пазят тайна. Бейл останал няколко дни в кантората и разговарял със съдружниците. Само един от тях, изглежда, знаел повече от секретарките, но не повече от необходимото — нали това е свещеният залог за успеха на всички секретни операции.

Такова било мнението на Бейл, сега вече главен инспектор Бейл, и Брайърс се съгласил с него. Хъмфри също се съгласи, след като изслуша Брайърс. Макар че почти всички и по-специално младите служители се отнасяха към Бейл снизходително като към някакво добро старо куче, Хъмфри бе разбрал, че той заслужава уважение заради умението си да работи с хората. А в това отношение Хъмфри изпитваше уважение към малцина.

Както бе казал Бейл, само един от съдружниците на О’Брайън знаел нещичко и то било дребна работа. Този млад човек се казвал Прчлик — името му не било съвсем ирландско, но произхождал от набожно католическо семейство, както и О’Брайън. Бил един от най-младите съдружници и поради тази причина О’Брайън го избрал за свой помощник и донякъде за свой довереник. Докато О’Брайън и лейди Ашбрук били физически здрави, прехвърлянето на парите вървяло по план. Това продължило докъм седемдесет и петата им година. О’Брайън получил удар. Възстановил се частично, но вече не можел да пътува. Съзнанието му останало ясно, но говорът му бил затруднен. Тогава се обърнал към младия Прчлик. О’Брайън решил философски, че е време да се подготви за смъртта; и съвсем трезво се подготвил за смъртта на лейди Ашбрук и за своята собствена смърт. Споменал пред Прчлик, че има задължения към неизвестно лице на същата възраст. Трябвало да остави всичко в ред.

Прчлик сигурно пътувал до Лондон и предавал парите, както правил преди и О’Брайън, но старецът решил, че това е само временно разрешение на въпроса. Имало задължения, които трябвало да се уредят след смъртта на лейди Ашбрук. Налагало се да ползуват помощта на трето лице, на което тя би могла да се довери, както на О’Брайън. Написал й писмо, макар че му било трудно да пише със схванатата си ръка. Налагало се да намерят трети човек, който да живее в Англия. Може ли тя да посочи някого? Той би искал незабавно да разбере на кого се е спряла. В името на тяхното дългогодишно приятелство смятал, че е разумно да поиска право на вето. Това е адвокатско постижение, казал той на Прчлик и бил много горд. Така или иначе не се наложило да упражни правото си. И този път нищо не останало черно на бяло, освен писмото на О’Брайън, което тя сигурно е унищожила. Лейди Ашбрук му съобщила името по телефона. Вероятно това било името на някой, познат и на О’Брайън, и затова той се съгласил.

Прчлик не знаел как се казва това трето, лице, макар че след време узнал името на лейди Ашбрук. Двамата с О’Брайън и секретарките помежду си наричали лондонския посредник Контрольора. Капиталът, който преди това бил известен като фонда на О’Брайън, сега получил названието фонда на Контрольора. Заедно с О’Брайън и лейди Ашбрук Контрольора трябвало да бъде посветен във всички подробности — само те тримата трябвало да ги знаят и никой друг.

През последната година от живота си О’Брайън разработил програма за действие. Прчлик казал, че като много други хора на неговата възраст, О’Брайън станал болезнено потаен, прекалено и понякога безсмислено потаен. Някои усложнения щели да бъдат спестени, ако Прчлик, както и Контрольора, знаели всичко. Но О’Брайън настоявал предварително да изготви програма. Всяка година през септември пратеник на кантората трябвало да отива в Лондон. Щял да носи незабележителен малък пакет с неизвестно за него съдържание, да отсяда в хотел и да оставя пакета на администрацията, откъдето някой щял да го взема. Пакетът носел адреса на кантората на О’Брайън. Контрольора се обаждал в американското посолство, разбирал къде е отседнал пратеникът на О’Брайън и прибирал оттам пакета.

Като всички ходове на О’Брайън, и този бил сравнително прост; но докато слушаше Франк Брайърс, Хъмфри отбеляза, че всичко щяло да бъде още по-просто, ако О’Брайън бил дал сто хиляди лири на лейди Ашбрук — за него това било нищо — и по този начин бил приключил с цялата история.

Както гласяла последната точка от споразумението, след смъртта на лейди Ашбрук, която според О’Брайън щяла да настъпи не много дълго след собствената му смърт, останалата част от парите трябвало да бъде прехвърлена в Лондон, разпределена в по-големи суми от предишните, и в срок от три години сметката да бъде ликвидирана.

Ето как полицията си представяше историята. Брайърс и колегите му допускаха, че нещо подобно действително се е случило. Нямаше никакви доказателства кой друг е получавал парите, освен самата лейди Ашбрук. Предполагаше се, че част от тях е отивала у Лузби. Тъй като не можеха да установят кой е вземал парите от хотела, все още не знаеха кой е Контрольора, но вече имаше няколко предположения. Имаше също и нови предположения за мотивите на убийството, но Брайърс не можеше да каже със сигурност нищо — сякаш някаква дума му се въртеше на езика, но не успяваше да я изрече.

Брайърс продължи да разказва на Хъмфри всичко, което знаеше или подозираше във връзка с делото. Но не му каза, че е имало и друга причина да изпрати стария Бейл в Ню Йорк. Беше го изпратил, за да му даде възможност да си отдъхне от една семейна история, в която се бе забъркал. Тъй като бе изключително лоялен към хората си, Брайърс не бе казал нищо, макар че би могъл да се довери на Хъмфри, ако тайната бе лично негова. Охотно му бе намекнал за някакви недоразумения, предизвикани от появата на няколко млади и пълни с енергия служителки в полицията. Беше оставил у Хъмфри впечатлението, че някой млад инспектор, ловък и отракан като Шинглър например, се е събрал с някое от момичетата.

Истината се оказа по-неочаквана. Героят беше Бейл, който външно приличаше на пастор и изглеждаше толкова достопочтен, че напълно отговаряше на представата за стълб на обществото. По-младите инспектори бяха убедени, че Бейл е един скучен дядка. Не бяха забелязали нищо. Той умееше много добре да прикрива следите си. Но Брайърс знаеше със сигурност, че след като ръководи със сдържано достойнство съвещанията на своята група, Бейл води макар и не толкова сдържани телефонни разговори с жена си. Лошото бе, че той сякаш доста се забавляваше от това.

Понякога, като се връщаше у дома си при своята болна жена, Брайърс трябваше да потиска бликналата у него завист. Независимо от това се бе опитал да помогне. Мислеше, че едно пътуване до Америка ще вразуми Бейл. След завръщането му обаче трябваше да признае, че не вижда никакви признаци за това. Бейл бе станал още по-безразсъден. Брайърс мрачно се усмихна на себе си. Човек не си ли помогне сам, и господ не може да му помогне, каза си той. Бейл се бе забъркал още повече. И продължаваше с удоволствие да се забърква, макар че никой не подозираше това.

Добрите намерения на Брайърс доведоха само до един положителен резултат: ако се наложеше Бейл да се пенсионира преждевременно, щеше да получи малко по-голяма пенсия.

XXVIII

В сравнение с навъсеното дъждовно утро навън, моргата бе призрачно светла. Но от това на Хъмфри не му стана по-весело. Миризмата (дали беше само миризма на дезинфекционни средства?) не действуваше успокоително. Хъмфри влизаше за първи път в морга. Странно място за среща. Но тя наистина се състоя. Когато обещаеше нещо, Франк Брайърс го изпълняваше. Още от самото начало той разговаряше с патолога Оуън Морган така, сякаш Хъмфри участвуваше в разследването.

Хъмфри бе чувал за Морган от Брайърс, но сега го виждаше за първи път. Не беше очаквал, че е толкова енергичен. Не беше очаквал и тази размяна на шеги между двамата, превърнала се в част от задължителния ритуал, като поздрав за добро утро.

Брайърс трябваше да посети патолога по служебна работа. Ставаше дума за някаква съдебно-медицинска справка, която не беше свързана с делото на лейди Ашбрук. Десет минути бяха достатъчни за двамата професионалисти, за да изяснят въпроса.

— Добре. Значи с това е приключено — каза Брайърс и премина на друга тема. — О, щях да забравя. Да знаете нещо за някакъв лекар на име Периман?

— Какво да знам?

— Той беше домашният лекар на лейди Ашбрук.

— Името ми се струва познато. Сигурно съм го срещал из документите по нейното дело. — Морган веднага схвана, че във въпроса се крие нещо повече. — Да не би да е замесен?

— Изключваме хората, които не са замесени. — Тази информация беше предназначена също и за Хъмфри. — Той все още е в списъка.

— Не можете ли да приложите нещо по-умно от метода на изключването?

— Ако вярвате, че господ ви е надарил с прекалено много ум, по-добре се откажете от тази работа. Ние ще си намерим някой нормален патолог.

След тази приятелска шега Морган каза:

— Не знам нищо за него. Но може би ще успея да науча това-онова.

— Опитайте. Ако ви се удаде такъв случай. Но не си губете времето. Това са само предположения.

Хъмфри беше сигурен, че Брайърс не очаква никаква информация по този въпрос. Беше отворил дума за това, за да му покаже, че не крие нищо от него.

Докато Морган се сбогуваше с тях, отново си размениха безобидни шеги. На улицата, където дъждът упорито валеше, Франк Брайърс посочи едно кафене на отсрещния тротоар.

— Това място ми е познато. Ще ни свърши работа.

Ако не беше през работно време, кафенето нямаше да свърши работа. То се осветяваше само от една неонова тръба зад бара, която хвърляше мрачни отблясъци върху мокрия паваж. Заведението беше миниатюрно. Двамата сложиха чашите си с кафе, разредено с много мляко, върху гола метална маса. Франк, който забравяше да яде, докато беше на работа, и разсеяно хапваше по нещо, ако имаше възможност, сега се сети да си вземе два сандвича с шунка, увити в целофан.

Беше около десет и половина сутринта и той ги изяде и двата. Попита Хъмфри какво впечатление му е направил Морган и сам започна да сипе похвали по негов адрес, истински похвали, без да намесва приятелските си чувства към него.

Хъмфри чакаше да чуе нещо ново. До този момент бе изслушал само едно от странните предисловия на Франк. След това дойде ред на новините.

— Имам да ви съобщя нещо — каза Франк с тих глас, макар че в кафенето нямаше други хора.

— Да?

— От Лузби е свалено всякакво подозрение. Освен ако не е съучастник на някого. Но онази нощ не е бил в къщата на лейди Ашбрук.

— Това сигурно ли е?

— Сигурно в тази работа няма — нали не сме били с него и с маестро Гимсън през онази проклета нощ. Но и двамата казват истината. Ако не беше така, щяха да измислят нещо по-добро.

Брайърс говореше с известно раздразнение, сякаш не би следвало да си прави труда да обяснява. Може и да беше раздразнен, но имаше дарбата да обяснява. Това било доказателство за скромния успех на приложения от тях метод, с което всички се гордеели. Къртовска работа. Нищо да не остане непроверено. И друг път бил казвал на Хъмфри, че момчетата му разпитали всички хомосексуалисти, от които било възможно да се измъкне нещо — а такива имало доста. И Брайърс се усмихна с професионална насмешка.

Ровили се къде ли не. В салони за масаж. В клубове за танци. Сред сутеньори. Досадна работа за момчетата, освен ако покрай нея не били започнали да си въобразяват разни неща. Професионалната усмивка отново се появи на лицето му. Не всички, но повечето полицаи били съвсем редовни в това отношение. Едно от момчетата, нормален мъж, бил въодушевено посрещнат в някакъв бар с думите: „Ей, сладурче.“ Момчето казало, че следващия път ще отиде там с куче. Дълго време не открили нищо. И накрая попаднали по следите на Дъглас Гимсън. Преди три или четири години Гимсън се явявал по тези места. Кръстосвал нагоре-надолу — така казал някой от разпитаните. Но от известно време бил изчезнал. Може би спрял да кръстосва. Имало някакво момче, което проглушило света за него.

Установили самоличността на момчето. Всъщност не момче, а около тридесетгодишен мъж. Казвал се Дарблей, но може би това не било истинското му име. Сценичен работник, позирал на художници. Побъркан. Момчетата го притиснали. Измъквал пари от Дъглас Гимсън, признал си, че правел това по баровете. Крещял пред полицаите, че капитанът го бил докарал дотам. Дъглас Гимсън бил щедър, а Дарблей обичал парите. Но рано или късно на Гимсън му омръзнало да го доят. Последвали заплахи. Отначало може да е имало и изнудване. Но след време това престанало да плаши Гимсън. А Франк поначало смятал, че не е лесно да изнудваш Дъглас Гимсън. Затова Дарблей започнал да го преследва по телефона. Полицията знаеше много добре какво значи такава телефонна напаст. Такива случаи имаше с хиляди. Дарблей започнал да звъни по клубовете — почтените клубове, които Гимсън посещавал, и да пита с театрален глас там ли е капитан Хомосексуалист Гимсън. Веднъж или два пъти потърсил Гимсън в жилището му, но разбрал, че онзи е отишъл на вечеря; открил кой го е поканил, обадил се по телефона и издекламирал същия въпрос. Изглежда, смятал да продължава с преследванията, докато Дъглас Гимсън не се съгласял да му даде пари.

Освен това, изглежда, развил манията да шпионира Гимсън. Почти всяка вечер, преди да отиде на работа в театъра, се скривал и наблюдавал входа на кооперацията. Така направил и в онази съботна юлска вечер и това съвсем не било случайно съвпадение. Щом установили този факт, момчетата се заели сериозно с работата, каза Брайърс. Този истеричен тип не им бил симпатичен. Притиснали го още повече. В разпитите взели участие и по-висши служители; веднъж и самият Франк. „Но от мен нямаше нужда; момчетата си вършеха добре работата.“ Много скоро изтръгнали още един факт. Дарблей видял Лузби (с когото се бил запознал, докато бил в добри отношения с Дъглас Гимсън) да влиза в жилището на Гимсън същата тази вечер. Било около пет часа следобед. Приблизително същото казали на полицията Лузби и Гимсън. Дарблей висял пред кооперацията, докато станало време да отиде в театъра. До този момент Лузби не бил излязъл.

Дотук показанията му съвпадаха с твърденията на Лузби, че е прекарал с Гимсън цялата нощ до сутринта. Двамата с Гимсън твърдяха също, че са били заедно и в неделния ден, което вече нямаше значение.

Може би по някаква щастлива случайност, отбеляза Франк, едно от момчетата попитало Дарблей какво е правил през останалата част от нощта. Дарблей отговорил, че нямат право да се интересуват. Те продължили настоятелно да се интересуват. Какво е правил през тази нощ? Той се развилнял и се развикал. „Какво смятате, че може да прави един жалък сценичен работник? Защо някой от вас не се опита да върши такава работа?“ Какво друго сте правили? Какво друго? И продължили да му задават въпроси.

И Франк, и Хъмфри знаеха наизуст как се водят подобни разпити. Един от следователите не спирал да пита: „Обаждали сте се по телефона. Колко пъти?“ Дарблей се вбесил. „Колко пъти? Колко пъти потърсихте капитан Гимсън?“ След един-два часа Дарблей признал, че звънял пет пъти в апартамента на Гимсън — обаждал се от театъра, докато траело представлението. Не му било приятно, че онзи лорд Лузби бил отишъл там. Попитали го: Проверихте ли капитан Гимсън вкъщи ли е? Какво точно казахте? „Какво значение има това, дявол да го вземе? Те знаеха, че съм аз — крещял Дарблей. — Да, да, да.“

Кой е вдигнал слушалката? „Да, да.“ Понякога я вдигал единият, понякога другият. Сигурно са се редували, казал един от полицаите; нали и от двете страни на леглото има телефон.

А след театъра? Звънял ли е отново? Да, да, да. Много пъти ли? Да, да, да. До колко часа? Той не можел да си спомни. До полунощ? Сигурно. А след полунощ? Да, да, да. Докато накрая изключили телефона.

— Сигурен съм, че ако аз бях на тяхното място, много по-рано щях да направя това — каза Хъмфри. — Тези обаждания сигурно са попречили на изисканите им нощни забавления.

Брайърс добави, че ги е попитал защо не са изключили телефона по-рано. Оказало се, че Гимсън очаквал да се обади майка му.

— По какъв странен начин човек може да се измъкне от някоя неприятност — продължи Хъмфри. — Но звучи доста убедително, нали?

— Да, наистина. И твърдението издържа на всички проверки. Между другото попитах ги защо не са ми казали; можеше да спестят труда на много хора. Казаха, че споменали за телефонни обаждания. Но не споменаха какви са били точно тези обаждания. А това щеше да ни помогне.

— Защо са премълчали?

— Вие ми кажете. Нали познавате тези хора.

По-късно Хъмфри разсъждаваше, че колкото и да е лишен от чувство за срам, Лузби може би се е срамувал да не изпадне в смешно положение. Нито той, нито Гимсън са могли да предположат какво е разписанието на Дарблей и да допуснат, че то може да се окаже полезно. Във всеки случай двамата едва ли биха могли да изпаднат в по-смешна положение.

— Нали им казахте, че са се проявили като последни глупаци в старанието си да се прикрият.

— Разбира се — безмилостно се усмихна Брайърс. — Освен това казах на Дъглас Гимсън, че щом му се налага да се събира с млади мъже, по-добре е да са от собствената му класа. Така по-трудно ще се забърква в такива истории.

След тези думи Франк Брайърс отново стана раздразнителен.

— С това се оправихме по някакъв начин. Но допуснахме друга грешка. И вината за това е моя, Хъмфри, моя.

Ето какво го е измъчвало цяла сутрин, помисли си Хъмфри. Брайърс се радваше на успехите си, но провалите му се отразяваха по-силно — може би го подтикваха към работа, но го лишаваха от вътрешно спокойствие.

— Става дума за Сузан. Може би сме пропуснали нещо.

Брайърс се впусна да описва какво има предвид; беше ядосан, но говореше ясно и точно. Каза на Хъмфри, че Сузан се отказала от измислиците си, защото нямала друг избор. Обяснила, че сигурно била объркала въпросната вечер с някоя друга вечер. Все още ядосан, Брайърс прекъсна разказа си, за да каже какво мисли за нея. След като Лузби бил вече в лапите й, продължи Брайърс, тя не давала и пет пари, че е прекарал нощта с Дъглас Гимсън. Хомосексуалистите и техните истории не й правели никакво впечатление.

Брайърс продължи разказа си. Смятал, че знаят кога Сузан се е срещнала с Лузби и се е съгласила да му осигури алиби с измислената история. Това станало в понеделник следобед. По този начин тя осигурила и собственото си алиби. Но сега всичките й измислици отишли на кино. Лъжите излезли наяве. Брайърс продължи да говори ожесточено:

— Но остана скрито къде действително е била младата дама в събота вечер. Лошото е, че може би сме пропуснали нещо. Голяма грешка е да си мисли човек, че знае всичко, което иска да знае. Такава грешка най-често се допуска. Ние продължихме да се занимаваме с Лузби, а някак подминахме нейната история. Поначало приехме, че известно време тя е била с него. А този пропуск е лично мой и на никой друг.

— Тогава къде е била?

— Бедата е, че и тук опираме до някаква безсмислица. Може би не сме открили човека, който я е видял. Или сме го открили, но информацията му ни се е сторила толкова оскъдна, че изобщо не сме й обърнали внимание. — Франк Брайърс говореше гневно, сякаш въпреки твърденията, че самият той е виновен, Хъмфри бе длъжен да поеме вината, макар да бе напълно невинен.

— Хайде, стига толкова. — Хъмфри много добре знаеше как се държат началниците, когато допуснат грешки.

— Може би някой я е видял. Но ние не приехме сериозно тази възможност. Нали знаете малката уличка, която води към градината на старата дама — едни хора, които живеят там, ни казаха, че когато излизали от дома си, за да отидат на вечеря, там се мотаело някакво момиче. В събота вечер към осем часа. Върнали се между десет и половина и единадесет — не можаха да кажат точно в колко. Момичето — сторило им се, че било същото момиче — продължавало да се разхожда все там. Не й обърнали внимание. Среден ръст, елегантни дрехи, панталони — всеки би могъл да отговаря на такова описание. Изобщо не познавали Сузан — защо, боже мой, в Лондон никой никого не познава? Показахме им снимки — да, може да е била тя, може да са били и стотици други момичета. Всъщност моите хора я разпитаха. Но тя им се изсмя. По това време държеше на първата си версия, в която Лузби не фигурираше. Не било възможно едновременно да се е намирала в апартамента, който двамата с Лузби понякога наемали — а това за апартамента е истина, тя винаги подкрепя с факти измислиците си, — и в същото време да се е разхождала по уличката. Затова се отказахме да се занимаваме с тази история. А сега вече е много късно. Щом тогава нищо не открихме, едва ли ще открием нещо, след като са минали два месеца.

— Да, малко вероятно е.

— Няма защо да ми го казвате.

— Ако е чакала там часове наред, не е могла да бъде в къщата…

— За това и сами се досетихме.

Хъмфри прие грубия тон с лека усмивка.

— Ако трябва да говорим по-конкретно, излиза, че тя не е извършила убийството. Никой няма да убие човек и после да се мотае пред дома му. Освен ако не е съвсем луд.

— А тя е по-нормална от нас. И това успяхме да установим.

— Да, няма логика. Възможно е някакво момиче да е чакало някакъв мъж да излезе от някаква квартира.

— Точно това си помислихме и ние.

— Ако по някакво чудо се окаже, че момичето е било Сузан — Хъмфри продължи да размишлява, — тя може би знае кой е бил в къщата — или поне си въобразява, че знае.

— На стар краставичар краставици не се продават.

Тази „мъдрост“ беше казана почти добродушно.

След известно време Франк попита:

— Смятате ли, че е била там?

— Ако е била там, би трябвало да види някого или нещо — отговори Хъмфри.

Франк, който съобразяваше по-бързо от Хъмфри, бе забелязал една нова възможност, която сутринта бе изглеждала доста неясна.

Франк продължи:

— Ако действително е видяла някого, можем да наваксаме загубеното време. Господ ни е свидетел, че сме загубили достатъчно време. Ще трябва, разбира се, да поработим с нея.

— Дали ще проговори?

— Ще проговори и още как. Но дали ще говори истината е съвсем друг въпрос.

XXIX

През същия този влажен октомври, два дни след посещението в моргата, Хъмфри чу бързи стъпки по стълбите. Познаваше безпогрешно тези стъпки. Кейт изобщо не го бе предупредила, че ще дойде. Беше рано вечерта, сигурно току-що се бе върнала от работа. Като влезе в стаята, тя го целуна и каза на един дъх, сякаш бе репетирала речта си и не искаше да я прекъснат:

— Все още не мога да ти дам всичко, което искаш. Не искам да си измислям разни лъжи, за да идвам тук. Но е грешка да чакаме безкрайно дълго. Нека да се възползуваме от това, което имаме.

Тя не се преструваше, не се извиняваше, не хитруваше. Хъмфри се разтревожи. Загуби самообладание. И двамата замълчаха. След това, прегърнати, се качиха в спалнята му. Съблякоха се. Сякаш отдавна бяха женени. И познаваха телата си.

След известно време, докато лежеше в прегръдките му, с подмладено лице, тя прошепна:

— Хубаво е. Винаги. Винаги когато поискаш.

Дъждът плющеше по прозореца. Падаше нощ. В такава нощ на човек му се иска да се сгуши в леглото. Тя въздъхна доволно. След малко го целуна по бузата и закачливо му се усмихна.

— Все се чудех кога ще се решиш — каза тя.

Той освободи едната си ръка и я потупа. И плътта й беше закачлива като усмивката й. Тялото й му беше близко.

Приятни минути в полумрака с чукащия по стъклата дъжд. Приказки в леглото.

— Искам да поговоря с теб — каза Кейт.

Той се размърда, но тя добави:

— Не, по-добре да се облечем. Не искам да се разсейваме. Може би ще трябва да пийнем нещо.

Слязоха във всекидневната, без да си кажат нещо друго — Кейт бе облякла елегантната рокля, с която ходеше на работа, а Хъмфри — всекидневния си костюм; всеки държеше чаша с уиски в ръка. Не седнаха един до друг на канапето, а един срещу друг в двете големи кресла, сякаш предварително бяха решили това.

— Опитвам се да бъда честна — каза тя. — Но не е толкова лесно, колкото би трябвало да бъде.

— Нали знаеш, че ти имам доверие — отговори той.

— Знам. Аз също ти имам доверие. Пълно доверие. Но въпреки това не е лесно. — Тя избухна: — Искам изцяло да ми принадлежиш. Двамата сме просто един за друг, не е ли така? — Тези думи бяха изречени с нотка на неувереност, тя чакаше той да й каже в отговор: „Отдавна знам това.“ — Мисля, че да. Но се страхувах да не би да се заблуждавам. Нали разбираш, нямам кой знае какви перспективи.

— Недей да скромничиш толкова много.

— Не скромнича. Не мога да кажа, че мъжете се бият за мен.

— Защото са глупави. — Хъмфри разбираше, че тя няма самочувствие и не искаше да задълбочава това у нея.

— Благодаря ти. — Лицето й излъчваше необикновена кротост. — Във всеки случай знаех, че двамата си подхождаме. Това е някакво чудо, но не мога да не му вярвам. Поне от време на време. Затова най-прекрасните ми мечти са да ти дам всичко, което искаш. Но се опитвам да ти обясня, че не мога, все още не мога; трябва да бъдеш търпелив. Обичам те много, но не съм напълно свободна.

— Обичаш ли го още? — с непохватна нежност попита Хъмфри.

— Не. Не го обичам така, както обичам тебе. Но когато си живял с някого петнадесет години, не можеш изведнъж да скъсаш. Все още се чувствувам някак задължена да се грижа за него. Ти, скъпи, си самостоятелен човек. Така или иначе винаги си бил способен да се грижиш сам за себе си, нали?

Почти същото каза и Лурия онази вечер в кръчмата, същото, та чак да ти стане неудобно, помисли си Хъмфри.

— Ти можеш да се грижиш за себе си — повтори Кейт, — а това значи, че имаш по-голяма свобода на избор в живота.

В отговор на усмивката му тя също се усмихна, но машинално, и добави:

— А Монти е съвсем безпомощен.

— Нали разбираш, че това може да продължава вечно.

— Не — звънко отговори тя, — проблемът не е в това. Аз ще намеря изход, защото няма да мога дълго да издържа. Особено ако искаш да бъда само с теб.

— Аз съм напълно категоричен по този въпрос — каза Хъмфри. — Но и двамата знаем, че ти не си категорична. Ти не можеш да ми кажеш кога се надяваш да бъдеш свободна. Дори тази вечер не можеш да ми кажеш. Така ли е?

— Ще трябва да изтърпиш още малко. Обещавам ти, обичам те и ще го направя.

Хъмфри я гледаше и й вярваше. Нещо повече, искаше да й вярва. Да се увери в една любов, която бе по-неопределена и от самото бъдеще.

— Засега… — гласът й прозвуча по-уверено, отколкото тя всъщност се чувствуваше.

— Какво засега?

— Засега ще трябва да се задоволиш с това, което имаме.

Той я изгледа, без да отговори.

— Ти умееш от всичко да извличаш най-хубавото — каза тя, сякаш го умоляваше. — Нали знаеш, че имаш дарба да бъдеш щастлив.

— Ако е така — отговори Хъмфри, този път с типичната си усмивка, — значи много добре съм успял да прикрия тази дарба. — И добави: — Мила моя, искам да ти кажа, че ти си тази, която умее да бъде щастлива. Не познавам друг, по-надарен в това отношение. Ето кое у теб ме привлече още в самото начало.

— Тогава да се надяваме — каза тя, възвърнала решителността, смелостта и трезвостта си, — че това ще се окаже полезно и за двама ни. — И добави: — Засега все още не мога да правя всичко…

— „Засега“ трае дълго — прекъсна я той.

— Но все пак можем да имаме много… Аз мога често да излизам от къщи. Както сега. И за по-дълго.

— Той знае ли нещо?

— Нямам никаква представа.

— Наистина ли?

— Не бих те лъгала. Нямам никаква представа. Той никога няма да ме попита. Можем да се виждаме много често.

— Това е все пак нещо — каза той с иронична нежност.

— Да, да. Може да бъдем по всяко време в леглото. Вече ти казах — предизвикателно се усмихна тя. — И за двама ни е полезно.

— И за двама ни е полезно.

— Знам, че не ти давам всичко, което искаш. Ти никога не си получавал нищо в излишък, нали? Но боже мой, не мога да разбера защо. Ако някой заслужава да живее сносно, това си ти.

— Вината не е божия — каза Хъмфри. — Сигурно е моя. Има нещо объркано в характера ми или просто такъв съм се родил. Както искаш го приеми.

— Глупости, скъпи, истински глупости. Или имаш късмет, или нямаш. — Тя замълча замалко и след като реши да си признае нещо, каза: — И аз никога не съм получавала онова, което съм искала.

— Мисля, че съм се досещал.

Кейт отново се поколеба.

— Не искам да бъда нелоялна към него. Дори сега — каза тя. — Но едно трябва да разбереш. Никога не ми е било добре с него, никога. Дори и в случаите, когато всичко е зависело от мен. А иначе правя впечатление на практичен човек, нали? Но всъщност не съм. Като момиче мечтаех за какви ли не неща.

Хъмфри отново си спомни за размислите и съветите на Алек Лурия. Помисли си също, че Алек Лурия би трябвало да слуша сега този разговор. Кейт продължи:

— Нали знаеш, че той винаги се грижи за здравето си?

Хъмфри високо се изсмя.

— Та преди четири или пет години — каза Кейт, — когато бях на тридесет и пет, той поиска да говори с мен много сериозно. Тревожел се за кръвното си налягане. Ходил на лекар. Кръвното му налягане трябвало да се смъкне. В противен случай нямало да може да мисли. И животът му щял да се скъси. Затова ме попита имам ли нещо против да прекъснем половото общуване.

Хъмфри бе сигурен, че Монти е употребил точно този израз.

— И преди това не бяхме общували кой знае колко много.

— А ти какво каза? — попита Хъмфри открито и нежно.

— О, съгласих се. Приех. Смятах, че трябва да приема всичко. Никак не беше лесно. Аз не съм студена жена. Както може би забеляза преди малко.

И двамата се засмяха — може би изпитваха удовлетворение или ново любовно желание.

След малко биха могли пак да се върнат в леглото. В действителност не бяха изяснили нищо. Тя се бе опитала да обясни, но какво точно искаше да каже? Обещания за бъдещето? Нали двамата си имаха доверие, нещо повече от това — изпитваха кротка радост, сякаш най-сетне настоящето беше истински хубаво.

Омръзнали им бяха взаимните обяснения, както омръзват съпружеските кавги, макар че те изобщо не се бяха карали. И тогава разсеяно, за да заговори за нещо друго, Хъмфри спомена името на Сузан. Отдавна се доверяваше на Кейт като на свой съмишленик, но сега вече доверието му беше безгранично. Разказа й всичко, което се знаеше или предполагаше за това какво е правила Сузан в събота вечер.

— Това е сериозна загадка, нали? — Кейт го погледна внимателно и кимна с глава.

— Какво искаш да кажеш?

— Наистина ли вярваш, че е била Сузан? Че тя се навъртала там?

— Ти я познаваш много по-добре от мен. Ти какво мислиш?

Кейт настоя да чуе какво е алибито на Лузби. Хъмфри отговори, че то е неопровержимо — Лузби е прекарал цялата вечер, цялата нощ, а може би и следващия ден с онзи нещастен Гимсън. Лузби имаше много грехове на този свят, но един грях не можеше да му се припише — в онази нощ той не бе ходил при баба си.

— Не съм възпитана за днешните нрави — каза Кейт и си представи баща си: строг, безкомпромисен военен. Какво ли би си помислил той за Лузби?

— Лузби е волна птичка. А ние двамата сме малко ограничени. Дори и сега човек рядко може да срещне такива хора.

— Ако това са волни птички, господ да ме пази от тях.

След като въпросът за Лузби бе изяснен, оставаше да се разбере къде е била Сузан. В понеделник е била при Лузби и двамата са скалъпили историята за съботната вечер, разказана по-късно пред полицията, без да пестят подробностите, както бе разбрал Хъмфри. Макар и да не обичаше любовните откровения, Хъмфри преразказа някои моменти. Кейт се изсмя.

— Какво момиче — каза тя.

Но къде в действителност е била Сузан в онази събота? И защо след всичко това Лузби се бе оженил за нея? Нито Хъмфри, нито Кейт можеха да разберат как Сузан е успяла да го хване.

— Изобретателно момиче — каза Кейт. — Не напразно е дъщеря на баща си.

— Но това все още нищо не обяснява, нали?

— Защо се интересуваш толкова много от нея? — гласът й прозвуча рязко, интимно, полуобвинително.

Той й отговори също така направо:

— Нали знаеш, че Франк Брайърс ми е приятел? Няма да имам нищо против, ако мога да му спестя малко неприятности.

— Наистина ли ти е симпатичен?

— Много.

— Защо?

— Почтен е като теб, а това вече е достатъчно. И върши работа. А аз, общо взето, предпочитам хората, които вършат работа.

— Направи ми впечатление на доста безмилостен човек.

— Не е по-безмилостен от всички нас, когато се стремим към нещо.

Кейт рядко се сблъскваше с непоколебимата твърдост на Хъмфри, но беше доволна, че той не е изтъкан само от доброта.

— Е, може и да си прав — отговори тя, макар че не споделяше мнението му за Франк Брайърс. След малко добави: — Слушай, защо не поговориш с Пол Мейсън?

Хъмфри мълчаливо се съгласи.

— Той би могъл да ти каже нещо за Сузан. Ако това те интересува.

Хъмфри обясни, че на практика нещата се свеждат дотам тя да бъде изключена от списъка на заподозрените. Лузби вече е изключен, баща й също.

— Не знам обаче дали Пол би могъл да ти каже нещо полезно.

— Той откъде може изобщо да знае нещо?

— Е, нали си много проницателен? Не си ли забелязал, че тя хукна след Пол, когато Лузби започна да се отдръпва? Влюбване след нещастна любов. А може и да е харесвала Пол. На нейно място бих предпочела него пред Лузби. Във всеки случай той би могъл да знае нещичко. — Тя се усмихна и се протегна. — Но никак не съм сигурна дали изобщо трябва да се занимаваш с тази работа. Ако ти смяташ, че трябва, значи трябва. Но вече достатъчно говорихме за това, нали?

За разлика от съпругата на Франк, Кейт не проявяваше състрадание към другите. Тя мислеше само за Хъмфри. Не искаше той да стане пак затворен като преди. Той бе толкова различен, когато се отскубнеше на свобода. Тази вечер, докато го гледаше с очакване, тя си помисли колко хубаво би било, ако го беше познавала като млад.

XXX

Приятно е, размишляваше Хъмфри, да приемеш съвета на жена, която обичаш, особено ако този съвет изглежда разумен. Затова Хъмфри покани Пол Мейсън на вечеря. Предложи да отидат в „Брукс“, единствения клуб, който все още посещаваше. Макар че в днешно време младите мъже не обичат да ходят в клубове, Пол заради служебните си задължения трябваше да общува с по-старомодни хора, тъй че „Брукс“ беше съвсем подходящ за него. Меката ноемврийска вечер беше безветрена и мъглива, предразполагаща към спокойствие. Хъмфри реши да тръгне пеша през парка.

Той не се нуждаеше от успокоение. Сякаш младостта се бе върнала и жизнерадостното му настроение се дължеше на една любов, която сега наистина започваше. Макар да е нелепо за човек, който не вярва в собствената си щастлива звезда, Хъмфри се улови, че заглежда минувачите в лицата и си мисли, че са като безчувствени животни, защото няма на какво да се радват. А той очакваше с нетърпение предстоящата вечер. Със своя рационален ум Пол беше много интелигентен събеседник. Освен това може би щеше да научи нещо от него. Добре направи, като го покани на вечеря.

Така започна вечерта — весело, интересно, безгрижно. Седяха в бара на долния етаж. В помещението имаше само няколко мъже и двамата удобно се усамотиха на една ъглова маса. Пол с любопитство започна да разпитва Хъмфри за семейството му. Колко поколения са членували в този клуб? Хъмфри отговори, че, разбира се, баща му е членувал, дядо му — също, прадядо му — също, може би и пра-прадядо му, но за него не можел да твърди със сигурност. Впусна се в подробности, които изреждаше с ироничен тон, за да прикрие тайната си гордост. Всъщност дедите му били обикновени провинциални благородници. Не се отличавали с нищо особено. Впрочем дядо му заемал пост в последното правителство на Гладстон. Пари не успели да натрупат. Колкото и да е странно, те били виги. Повечето хора от тяхната среда били тори и ако членували в лондонски клуб, той щял да бъде на отсрещния тротоар. (Имаше предвид клуба „Уайт“[1].) Никой никога не знаел защо фамилията Лий е от партията на вигите. Просто някаква аномалия. Истинските виги, големците, били едри земевладелци. Проигравали цели състояния на игралните маси на горния етаж. Всички от фамилията Лий били дребни риби. Никой от тях не бил канен в Девъншър Хаус, защото не бил достатъчно издигнат, нито в Холанд Хаус, защото не бил достатъчно интелигентен.

— Тези сведения не ни правят голяма чест — добави Хъмфри. — Като се има предвид, че дедите ми са имали известни преимущества. Какъвто е случаят с мен.

Пол успешно се включи в тази игра.

— Предполагам — каза той, — че бедните стари Мейсънови са били сред по-висшестоящите слуги на някои от бедните стари Лий. По произход те са от Норфък. Първият, който е изплувал от мрака, изглежда, е бил дядо ми. По някакъв начин, господ знае как, е успял да се издигне до провинциален нотариус. Може и да не е било толкова трудно, при положение че човек го бива да взима изпити, а на фамилията Мейсън това й се удавало. Дядо ми направил кариера. В Норич. Натрупал страшно много пари. След това дошъл ред на баща ми. Повторило се същото, но в много по-едър мащаб. Той натрупал още повече пари. Останалото ви е известно.

Тъй като бяха англичани, и на двамата им доставяше удоволствие да разменят такава информация, която би озадачила други хора. И двамата обичаха силни питиета и Хъмфри за трети път напълни чашите. Пол каза, че в днешните новини нямало нищо особено — поради служебните си задължения и личните си интереси всяка сутрин той преглеждаше европейските и американските вестници. В общи линии събитията се развивали според предвижданията. Което съвсем не означавало, че вървят към добро, добави той.

— Забелязах нови критики по адрес на полицията — каза Хъмфри. — Във връзка с нашето убийство.

— Така ли? — попита Пол с безстрастен глас.

— Сигурен съм, че работят много съвестно.

— Предполагам, че имате впечатления.

— Струва ми се, че вече имат отговори на някои въпроси.

— Така ли мислите?

Гласът му беше станал сух и рязък, но Хъмфри осъзна това едва няколко секунди по-късно.

— Пол — продължи Хъмфри, — бихте ли ми казали нещо за Сузан? Нали познавате Сузан?

— Да, познавам я.

— Бихте могли да ми кажете нещо за нея.

— Защо мислите така?

— Казахте, че я познавате.

— Защо, боже мой, мислите, че трябва да ви кажа каквото и да било? — попита Пол съвършено тихо, но с озлобление.

— Тя е съчинила разни противоречиви истории и ако не се изяснят, ще закъса.

Хъмфри бе подхванал разговора неправилно. Не беше доловил веднага какво се крие зад тона на младия човек. И сега, когато се оказа, че е много късно, срещу него връхлетя вълна от гневна злоба.

— Когато приех любезната ви покана — заяви Пол с ледена учтивост, — не допусках, че съм поканен, за да давам сведения. Не разполагам с никакви сведения. При това положение присъствието ми тук губи смисъла си и става ясно, че съм злоупотребил с гостоприемството ви.

За човек, който умееше така свободно да разговаря, тези думи прозвучаха необикновено превзето, като реплика от слаба пиеса.

— Много съжалявам — каза Хъмфри. — Не бих допуснал това да се случи… — продължи да говори той каквото му дойде наум, за да попречи на младия човек да си тръгне. Спомни си нещо глупаво, останало в спомените му от времето, когато участвуваше в спортни състезания. Според някои суеверни участници в състезанията в критичен момент хората се разделят на две групи — едните почервеняват, а другите пребледняват. В трудно положение човек може да разчита на втората група хора. Лицето на Пол, което бе винаги бледо, сега бе станало мъртвешки бяло.

Глупаво е да си припомням тези неща, каза си Хъмфри, но си помисли също така, че гневът на Пол изглежда много странен. Явно беше, че Пол е дълбоко засегнат от нещо, но Хъмфри нямаше представа какво е то. Младият човек, който притежаваше изключителна способност да се владее, сега беше захвърлил не само добрите обноски, но и елементарното благоприличие.

Хъмфри го бе поканил на вечеря. Но по закона за вечната несправедливост загуби желание за ядене. А Пол, проявявайки всички признаци за добър апетит, си поръча стандартната вечеря, която предлагаше клубът — пушена сьомга и пържола, — и съсредоточено се зае с тях. За утеха Хъмфри започна с бутилката бордо.

Равнодушно, без всякакво предисловие, Пол попита:

— Какво точно ви интересува за Сузан?

— Никой не знае къде е била в събота вечер. Имам предвид вечерта, когато лейди Ашбрук е била убита.

— И аз не знам. — Гласът на Пол беше сдържан, но достатъчно учтив. — Просто не знам. Сигурно са ви казали, че мен самия ме разпитваха два или три пъти, но не мога да докажа нищо. Всъщност бях в собствения си дом. Сам. И не вършех нищо интересно — просто четях. Но как може да докаже това човек, когото подозират в нещо? Само че аз имам неясното предчувствие, че съм извън подозрение.

— Не ми се вярва, че изобщо са ви подозирали.

— Вие без съмнение знаете това със сигурност. — И тези думи бяха изречени сдържано, но с лека нотка на ирония. — Единственото, което си спомням за цялата тази проклета вечер, е, че се обадих по телефона на Силия Хоторн. След като се разделихме с нея, нали разбирате.

Пол спомена за Силия съвсем невъзмутимо. Очевидно за разлика от други теми или други имена нейното име не беше табу.

Докато сервитьорът разчистваше масата, Пол гледаше намръщено пред себе си. След това вдигна очи към Хъмфри.

— Готов съм да ви съобщя един прост факт, свързан със Сузан. Видях я на другия ден, в неделя. — Той говореше точно и внимателно, като високопоставен чиновник. — Готов съм да ви кажа, че доколкото мога да преценя, тя нямаше никаква представа, че лейди Ашбрук е била убита. И доколкото мога да преценя, е разбрала това не по-рано от мен, в понеделник сутринта.

— Установено е, че се е срещнала с Ланселот Лузби в понеделник следобед.

— Може би точно тогава е чула за убийството.

— Тогава е съчинила една от историите си за съботната вечер. Пълна измишльотина. Може би сте забелязали, че тази млада жена не страда от известни буржоазни предразсъдъци, като например робска любов към истината. — Това беше съзнателен опит от страна на Хъмфри да провокира събеседника си, но Пол само се опита да се усмихне. Хъмфри приложи друга тактика. — Къде я видяхте в неделя?

— Няма значение. Това не е важно.

Пол повтори, че няма какво повече да каже за Сузан. След известно време обаче, докато ядеше сирене „стилтън“, той сякаш възвърна обичайната си насмешлива самоувереност и заяви:

— Тъй като проявявате такъв интерес към семейство Търкил, може би ще искате да знаете, че в момента работя съвместно с татко Том. Не сте ли чули за това?

Не, Хъмфри нямаше как да чуе. Това била една от привидно тайните финансови маневри от тази есен. Представители от министерството на финансите, пряко подчинени на Том Търкил, водели преговори във Вашингтон, а Пол участвувал в тези преговори от името на своята банка.

— Сделката ще стане — каза той с обичайната си спокойна самоувереност, сякаш малко преди това не бе изпаднал в сляпа ярост. — За известно време ще се закрепим. В рамките на възможното. Но възможностите не са много големи.

Пол изказа мнението си за положението в страната и в целия западен свят; направи го в типичния си стил — с чувство за реализъм, нито безкритично, нито прекалено черногледо. И след това, сякаш и за миг не бе забравял безукорните си маниери, каза, че трябва да върви, защото има да пише доклад за въпросния Том Търкил. Благодари на Хъмфри за великолепната вечеря. Като излязоха на Сейнт Джеймс Стрийт, отново му благодари и добави:

— Много е приятен този клуб. Ако смятате, че съм подходящ, един ден може да ме предложите да стана негов член.

След като предаде на Франк Брайърс тази откъслечна информация за Сузан, Хъмфри отбеляза, че от сведенията няма голяма полза. Франк нетърпеливо отговори, че в случая Хъмфри преувеличава. От сведенията нямаше абсолютно никаква полза — освен ако се приемеше твърдението на Пол, че в неделя Сузан не е знаела нищо за убийството. Дали Пол се опитваше да я прикрие? Дори и да не беше така, твърдението му бе субективно; струваше си да го приложат към делото и толкова.

[1] Най-старият клуб на консерваторите. — Б.пр. ↑

XXXI

Когато Хъмфри отново разказа за срещата си с Пол Мейсън, този път на Кейт, и то в собствената си спалня, думите му предизвикаха по-голям интерес. Пълен провал, обобщи Хъмфри, недоволен от себе си също като Брайърс. Кейт го успокои: за поведението на Пол сигурно имало някакво обяснение, но те не го знаели. Сигурно характерът му бил много по-сложен, отколкото те двамата предполагали. Хъмфри й отговори, че това няма нищо общо с практическата страна на разследването и разказа как думите на Франк Брайърс го попарили като с вряла вода.

— По дяволите разследването! — извика Кейт. — По дяволите Франк Брайърс. Аз искам да знам защо Пол така се е разбеснял.

— По-лесно е да кажеш нещо, отколкото да го направиш — отговори Хъмфри.

Тя се отказа да му възразява повече. Не умееше да дозира любовта. За нея тя беше всичко или нищо. Затова Кейт искаше да помогне. Трябваше да сподели неговото чувство, че прави точно това, което е нужно. Не можеше да помогне много, но смяташе, че ще успее да изкопчи малка част от истината от Сузан. В края на краищата познаваше това момиче. В най-лошия случай вреда нямаше да има. И освен това щеше да й бъде приятно — беше любопитна.

По една случайност началникът на болницата й беше дал два билета за Ковънт Гардън и покана за приема по случай представлението. Операта си оставаше най-разточителното забавление в Лондон. Фактът, че е субсидирана от държавата, не означаваше, че операта е достъпна за народа. Началникът на болницата беше член на Управителния съвет на Ковънт Гардън и разполагаше със собствена ложа, като по този начин поддържаше традицията, установена от други богаташи. Кейт знаеше, че Сузан изобщо не се интересува от музика, но предполагаше, че ще приеме поканата й. Защото е хубаво да те видят в операта. Предположението й се оправда.

Сузан пристигна с лимузина, вероятно предоставена от баща й, както реши Кейт. Пристигна с искрящите диаманти на огърлицата и обиците си, предоставени също от баща й, както отново реши Кейт, Кейт, за която музиката бе единствената естетическа наслада, очакваше с нетърпение оперното представление. Като видя блестящата Сузан, тя се почувствува доста зле облечена. Умееше да се облича според възможностите си, но прецени, че при такава конкуренция по-добре ще бъде да не се набива в очите на хората тази вечер. Като се присмиваше на себе си, тя си каза, че така й се пада, защото сама си е докарала това на главата.

Но колкото и да си повтаряше, че сама си е докарала това на главата, колкото и да се присмиваше на себе си, когато пристигнаха в Ковънт Гардън, тя не можа да потисне острия пристъп на завист. Домакинът ги посрещна във фоайето пред ложата. Поздрави Сузан с нескрит възторг, без да пуска ръката й, а тя остана невъзмутимо спокойна, с блестящите си диаманти под полилеите, елегантна и изискана, излъчваща едновременно самоувереност и скромност.

— Колко мило, че дойдохте, лейди Лузби! Колко мило!

Лейди Лузби беше представена на останалите от компанията, все хора, издигнали се значително по-високо, отколкото някой от площад „Ейлстоун“ се бе издигнал — ако такова сравнение все още можеше да се прави. Лейди Лузби се усмихваше непринудено и дискретно на всички поред. Беше истинско олицетворение на млада омъжена жена или както казваше старата бавачка на Кейт, „същинска божа кравица“.

Докато слушаше музиката, Кейт си припомни за друг стар израз. Играеха „Тристан“, а Вагнер беше потискащо романтичен, затова тя се изкуши да мисли за нещо истинско, за Хъмфри, а не да слуша този шум, който се извиваше като вихрушка около нея. Ложата беше голяма, но в нея се бяха наблъскали двадесетина души. Кейт седеше на последния ред. Сузан бе настанена до домакина.

Злото цъфти навсякъде — този стар израз се натрапваше в съзнанието й. Но защо да цъфти? Може ли да цъфти? Том Търкил беше един от хората, към които тя изпитваше най-малко симпатии. Но не познаваше друг с по-процъфтяваща кариера от неговата. Догодина положително ще влезе в правителството. Неприятна мисъл. Тя никак не го харесваше. Но държеше на дъщеря му, седнала на няколко крачки от нея. Не че Сузан заслужаваше това. И тя беше в същото цветущо положение като баща си. Но Кейт обичаше своите сестри. А още повече обичаше Сузан, може би защото тя не беше феминистка и не хранеше никакви илюзии нито за жените, нито за мъжете. Сузан бе в цветущо състояние. Но никой разумен човек не би казал, че тя заслужава да я ценят по-високо дори от мъжете. Няма справедливост на този свят. Какво беше казал Хъмфри? Да, който очаква справедливост на този свят, е кръгъл глупак. Тази вечер Сузан жънеше успехи. Но нищо. Кейт имаше работа за вършене.

Възможност за това й се удаде след вечеря. От ложата се минаваше в друго помещение, значително по-голямо, където бяха наредени маси за вечеря. Студената вечеря отговаряше на всички изисквания: на гостите предлагаха pate de foie gras[1] (но тъй като някои се отказаха от него, Кейт за утешение изяде двойна порция), хайвер, дивечово месо, фазан, шампанско, бургундско. Домакинът се бе представил добре. Той флиртуваше със Сузан, при това доста умело.

След антракта гостите се оттеглиха в ложата. Кейт успя да задържи Сузан.

— Няма защо да бързаш. По-добре да пийнем още по една чаша. И без да ми казваш, знам, че ти е много скучно.

Пред Кейт Сузан не се преструваше, че обича музиката. Когато нямаше причини да се преструва, тя беше искрена и на Кейт й допадаше тази нейна черта.

Двете останаха сами в малката зала. Би могло да им хрумне (на едната или на другата) колко е хубаво да седиш в ложата с любовника си, само ти и той, и да знаеш, че на няколко крачки от ложата има закътано местенце, където двамата бихте могли да прекарате приятно.

Сузан, която беше въздържателка, отказа да пие повече. Кейт си наля уиски и попита:

— Как е Лузби?

— О, добре е. Нали знаеш, че Мистър е винаги добре. — Сузан говореше нехайно и снизходително. Кейт бе престанала да се изненадва. Та нали преди време беше направо обезумяла за този мъж… или Кейт се бе излъгала? Или след като го бе спечелила, Сузан го бе захвърлила като носна кърпичка?

Кейт пристъпи направо към въпроса. И друг път се бе разправяла със Сузан и знаеше, че няма смисъл да проявява деликатност. Трябваше да действува от упор.

— Вероятно знаеш, че не го подозират в убийството. Наистина са му повярвали.

— Много мило от тяхна страна — усмихна се Сузан.

— Във всеки случай той е извън всякакви подозрения. Освен ако не е накарал някой да действува вместо него. Самият той обаче не е бил там.

Очевидно за Сузан това не беше нещо ново, защото попита:

— А ти откъде знаеш? — Озари я една блестяща мисъл и тя погледна по-възрастната жена със сестринско съчувствие. Всъщност Сузан предполагаше, че Кейт и Хъмфри спят заедно много преди това да бе станало. — Сигурно цялата история ти е известна.

— Отчасти, но това няма значение.

— Тия мъже са толкова глупави — без злоба заговори Сузан. — Загубени хора. Мистър не си пада по мъжете. Няма вкус към тези неща. — И побърза да уточни какъв вкус е нужен в такива случаи. Тя продължаваше да изглежда като срамежлива младоженка, но на лицето й се бе появила безсрамна усмивка. Това, което каза, звучеше недвусмислено и цинично. Кейт за първи път чуваше подобно определение на хомосексуализма. Може би беше вярно. Жени като Сузан умеят да разголват истината. — Дори и да опита, няма да му достави истинско удоволствие. — Тя отново влезе в ролята на съпруга на Лузби. — Той, разбира се, е опитвал. Опитвал е почти всичко. Никога не знае какво точно иска. Но аз, ако имам късмет, ще се справя с него.

— Както и да е, той е извън всякаква опасност. — Кейт нямаше време да слуша тези странни предвиждания за брачния й живот. — А ти?

— Какво аз?

— Те все още се опитват да открият къде си била онази вечер.

— Но аз им казах, мила Кейт, наистина им казах. — Сега Сузан гледаше доверчиво, искрено и леко обидено.

— Казала си им прекалено много неща. Все не можеш да разбереш, че едно оправдание е по-добро от три. Колко пъти съм ти втълпявала това в главата?

Сега вече Сузан изглеждаше разкаяна.

— О, но нали разбираш? Опитвах се да предпазя Мистър. И ти би направила същото. И всяка друга жена.

— Не си го направила много добре. — Кейт не се трогна от поредната поза на Сузан, този път на виновно дете. — Не си измислила нито една достатъчно убедителна лъжа. Какво си правила онази вечер?

— Просто се мотаех. Нямаше какво да правя, нали разбираш.

— Тия ги разправяй на някой оглупял старец. — Кейт се развесели, възмути, ядоса. — Какво си правила онази вечер?

С открит поглед и израз на обидена невинност Сузан разказа няколко различни версии, подкрепени с убедителни подробности. Вечерта била гореща. Нямало с кого да излезе. В апартамента на площад „Итън“ нямало никой, който да я заведе на кино. Или в един от игралните клубове. Понякога обичала да залага на дребно, каза тя откровено, сякаш се изповядваше.

Кейт отговори, че не вярва на нито една нейна дума независимо от доверителния тон. Най-сетне успя да изкопчи една версия, която може би се доближаваше до истината. Сузан се опитвала да засече Лузби.

— В някои отношения той се държи направо отвратително, нали разбираш. Бях решила да се разберем веднъж завинаги.

Както бе направил и Хъмфри на следващия ден, в понеделник, тя се обадила по телефона в щаба в Германия. Разбрала, че Лузби е в Лондон, в отпуск по семейни причини. Бил отседнал на площад „Ейлстоун“ 72. Но ако е останал у баба си и не й се е обадил, това означавало, че има някаква друга среща същата вечер. Често, след като баба му си легнела, той излизал, за да се срещне със Сузан в някоя от техните тайни квартири. Сега щяла да го хване на местопрестъплението. Дебнела дълго време. Но от него нямало нито следа.

Накрая решила, че е сбъркала. На другата сутрин започнала да звъни на приятелите на Лузби в Лондон. Знае ли някой къде е бил той? Известно време преди това се била запознала с Дъглас Гимсън. Като му се обадила, той й казал да не се тревожи. Признал, че бил приютил Лузби през последните две нощи.

— Приютил го. Ама че израз! — Последва весел смях, безсрамен като смеха на Лузби. Същия ден, в понеделник по обяд, Лузби й се обадил у дома, казал й, че лейди Ашбрук е убита и че той е изпаднал в неудобно положение, а следобед двамата съчинили историята.

Това, което Сузан най-сетне бе признала, прозвуча на Кейт правдоподобно. Без съмнение тя премълчаваше някои неща. А други съзнателно преувеличаваше. Не беше ясно как е повлияла на Лузби. Какъв коз е държала в ръцете си? Въпреки всичко той се бе оженил за нея. Глупаво би било да се мисли, че Лузби е толкова възвишен, та парите на Том Търкил да не му направят впечатление. Но възможно е също така, каза си Кейт, Лузби да е открил в Сузан не само една безсрамна лъжкиня, но и силна, безпощадна личност, каквато може би е търсил, тъй като сам е лишен от такива черти. Може би критичното положение, в което се е озовал, е послужило за сигнал да се обърне веднага към нея. За разлика от Брайърс, а също и от Хъмфри, Кейт не възприемаше сериозно предположението, че Лузби и Сузан са съучастници.

Сузан почти е успяла да убеди полицията с креватните си истории, помисли си Кейт. А може би това беше най-правдоподобната от всичките й любовни фантазии, но дали и този път не беше преиграла. Полицаите се бяха наслушали на креватни истории, но когато ги разказва такова хубаво момиче, може би им доставят известно удоволствие.

Сега вече Кейт искаше да задоволи любопитството си.

— Защо ти трябваше да се впускаш в такива подробности?

— О, но нали вреда няма?

На Кейт пак й се натрапи сравнението с божата кравица.

— Имало ли е наистина такова нещо? Не говоря точно за онази нощ, за нея знам.

— Може би.

— Кога? — попита Кейт и веднага наостри уши.

— В неделя вечерта. На другия ден.

— Но нали не си виждала Лузби в неделя вечерта? А чак в понеделник, както сама каза.

— Не съм казала. И в интерес на истината не съм била с Лузби в неделя вечерта.

Кейт избухна в смях, беше изненадана, дори стресната, но най-много развеселена.

— Ах ти, лъжкиня такава. Знаеш ли какво заслужаваш? — Но любопитството й надделя. — С кого беше?

— Не можеш ли да се досетиш? — тихо и спокойно попита Сузан.

— Може да си била с първия срещнат мъж — отговори Кейт, но не толкова тихо и спокойно.

— Не, бях с Пол. С Пол Мейсън. — И за доказателство добави: — Винаги съм го харесвала; може би си забелязала.

— Забелязала съм, че харесваш много мъже. — Думите на Кейт бяха много по-язвителни от усмивката й.

Сузан кротко отговори:

— Не си права. Нали разбираш, бях много разстроена заради Лузби. Знаеш, че понякога е отвратителен. Затова исках да намеря успокоение другаде. И си помислих, че мога да опитам с Пол. Той всъщност не ходи по жени. Сега е сам. Онова момиче Силия го е оставила. Сигурно е голяма идиотка. Но мен Пол не ме харесва много — добави Сузан със спокойно примирение. — Освен когато става дума за… знаеш за какво. Независимо от всичко онази вечер беше хубаво. — Тя продължи да говори със спотаено задоволство: — Не му беше приятно, че го използувам като утешителна награда. Той изобщо е много горд. И побеснява, ако някой се опита да надникне в мислите му. По-потаен човек от него не познавам. — На лицето й се изписа дръзка, предизвикателна гримаса. — Въпреки това някой път пак може да опитам с него. Преди финала е доста добър. Развихря се. Много е възбуждащо. Получаваш пълно удовлетворение.

Когато се върнаха тихомълком в ложата, Кейт бе доволна от себе си. Заниманията на Сузан през онази вечер може би не бяха важни (не знаеше какво ще си помисли Хъмфри, когато му разкаже), но нищо не пречеше да се изясни този въпрос. Кейт прецени, че е свършила добра работа. Така прецени и Хъмфри, когато на другата сутрин, докато закусваше, Кейт се отби при него, преди да отиде в болницата.

— Добра работа си свършила, мила. Не обичам да оставям нещата наполовина. — Той тихичко се изсмя. Все още можеше да изпълнява старата си служебна роля. Целуна я сърдечно, дори повече от сърдечно.

— Няма време — каза тя. Беше направила нещо за него. А сега искаше той да направи нещо за тях двамата. Искаше да поканят гости на вечеря в неговата къща. Започваше да се приспособява към новия начин на живот. Би било приятно да поканят гости и да не трябва да обясняват нищо.

— Много приятно. — Хъмфри се трогна, че тя бе намислила да направи нещо за него и както обикновено, нейният ентусиазъм го зарази. — Когато пожелаеш. Във всеки случай мисис Бърбридж винаги те е харесвала.

— Кого ще поканим?

— Алек Лурия пристига другата седмица. А какво ще кажеш за Силия? Жалко, че съвсем изчезна.

Хъмфри си помисли, че би било забавно да погледа как Лурия се впуска в търсене на нова съпруга.

— А всъщност — продължи Кейт, щастливо увлечена от плановете си — знаеш ли кое ме наведе на тази мисъл — онзи ден на улицата срещнах Ралф Периман. Трябва да поканим това семейство. Нали знаеш, че им дължим една вечеря?

— О, така ли? — За своя изненада тя видя как лицето на Хъмфри помръкна, по-скоро загуби всякакъв израз.

Кейт бързо си извади заключение. И весело, укорително и нежно каза:

— Хайде, мили, да не би да ти е неприятно, че от време на време си говоря с него? Нали знаеш, че се интересувам само от тебе? Но как да ти го докажа.

И го застави да й се усмихне, както обикновено.

— Е, какво ще кажеш? — подкани го тя.

Но той беше объркан. Накрая заговори:

— Щом искаш, покани ги. Аз ще се опитам да го преглътна. — Тези думи бяха изречени с равен глас, без обичайната нежност. Тя се разстрои. Друг път не се бяха карали. Дори когато помежду им имаше разногласия, той беше по-сговорчив и внимателен с нея. Веднъж или два пъти го бе виждала в мрачно настроение и бе успявала да долови причината, пък и предпочиташе да не му се меси. Но сега бе толкова огорчена, че щеше да настоява на своето.

[1] Pate de foie gras (фр.) — гъши пастет. — Б.пр. ↑

XXXII

Хъмфри и Франк Брайърс седяха сами в Кабинета. Хъмфри повтори не само най-важното от разговора в операта, но и всички подробности от разказа на Кейт, за които успя да си спомни. Както обикновено, Брайърс слушаше с напрегнато внимание.

— Това звучи по-вероятно — каза той. И като влезе отново в ролята на енергичния полицай, добави: — Вашата Кейт умее къде-къде по-добре да води разпит от вас, драги. Вие се държите като джентълмен и там ви е грешката.

Този път Хъмфри се опита да се защити. Бе водил повече разпити от Брайърс. И някои от тях щяха да се пазят в тайна през следващите тридесет години. Брайърс му се усмихна най-приятелски.

— О, сигурно сте били много силен по деликатната част. Но с младия Мейсън не се справихте, нали така? А Кейт щеше направо да му види сметката. Обзалагам се, че е разбрала истината за онази неделна вечер. Дали обаче е разбрала истината за нещо друго… — Той замълча и след малко продължи: — Ако е разбрала, значи напредваме към целта. Нали се сещате какво искам да кажа?

— Мисля, че разбирам.

— Друг изход няма — каза Брайърс. Хъмфри не отговори. — Разбира се — продължи Брайърс, — онази проклетница може пак да ни мотае. Но независимо от това си струва да я извикаме. Имам предвид нещичко, което ще я изненада.

Сузан бе повикана (поканена, както се казва) в полицейския участък. И то не веднъж, а два пъти. С разпита се заеха Брайърс и седналият до него Ленард Бейл. Бяха решили да проверят дали високите им служебни постове ще й направят впечатление. Кейт би могла да им каже, че за Сузан мъжете са еднакви, независимо от възрастта или от какъвто и да е друг отличителен белег.

Първия път разпитът продължи часове наред. И то защото Сузан беше много приказлива. Брайърс не бе разпитвал друг по-словоохотлив и по-празноглав човек от нея. След разпита той каза лаконично на Хъмфри, че тя била любезна и се стараела да помогне. Не се оплакала, че я задържат, не пожелала да извикат адвоката й.

Не пожелала да извикат адвоката й, обясни Брайърс, защото винаги можела да измисли някоя нова история. Весело си признала, че предишните истории, които им разказала, сигурно се отнасяли за други дни. Не била прекарала нощта с лорд Лузби, сегашния й съпруг. Но много вероятно било да се е навъртала из уличката. Всъщност почти била сигурна, че е правила точно това. Причината: неин бивш приятел имал апартамент там и често й го отстъпвал за събота и неделя. От време на време дори ходела в този апартамент с Лузби. Разбира се, на площад „Итън“ не било удобно да води мъже. Около дома й се мотаели прекалено много журналисти. Така че апартаментът на приятеля й понякога се оказвал много полезен. Ползувала се от тази услуга, преди да се омъжи. Защо е чакала на улицата? Имало вероятност бившият й приятел да се върне. Отдавна не го била виждала. А изведнъж й се приискало отново да се срещнат. На въпроса дали често подновява връзките си с бивши приятели отговорила с искрена изненада: „Разбира се.“ Почти винаги запазвала приятелството си с тях. За нея любовта била преди всичко приятелство. Когато любовната история приключела, хубаво било приятелството да се поддържа.

Преди втория разпит полицейските служители направиха справки. Оказа се, че историята за апартамента на малката уличка е напълно вярна. Колкото и да лъжеше, понякога Сузан налучкваше истината. Но Брайърс бе казвал и преди, че това съвсем не улеснява работата им. Наемателят на апартамента беше издирен — оказа се богат млад безделник, който от време на време свири в един оркестър. Обясни, че често отстъпвал апартамента си на Сузан. Тя му била приятелка преди две или три години.

Понякога се виждали и си прекарвали приятно времето заедно. През онази събота и неделя не бил в Лондон, но Сузан и друг път се отбивала при него, разчитайки случайно да го намери.

Вторият разпит се състоя една седмица по-късно.

Брайърс започна своето настъпление без всякакви заобикалки.

— Не ви вярваме, че онази вечер сте отишли да търсите Ангъс. Знаем, че сте очаквали да срещнете лорд Лузби.

— Не е възможно, нали разбирате. Ако искате да знаете самата истина, между нас бе възникнало едно малко недоразумение. — Този претенциозен израз бе срамежливо изречен. Кейт, която познаваше речника на Сузан, би се изсмяла.

— Знаем, че сте търсили него. Обадили сте се по телефона в полка му и сте помислили, че може би е в къщата на баба си. Това е. И стига вече с вашите измислици.

Тя го погледна с невинни очи.

— О, сигурно съвсем бегло съм си помислила, че може да го срещна, съвсем бегло. Щеше да бъде хубаво да се сдобрим. Нали разбирате?

— Не съм много сигурен, че разбирам. Освен това знаем къде сте били следващата вечер.

— Така ли? — Тя скромно наведе очи. — Исках да си поговоря с някой приятел; това вече можете да разберете. Бях много нещастна заради Лузби. Страхувах се, че вече не ме обича. Исках да споделя с някоя добра душа.

— Да споделите?

— Да споделя — твърдо повтори тя.

Брайърс се поколеба дали да продължи да настоява, докато чуе истината, но се отказа. Знаеше каква е истината. А тя знаеше, че той я знае. Това беше важно. Двамата с Бейл я засипаха с въпроси. Не е ли била в дома на лейди Ашбрук онази вечер? През цялото време ли се е разхождала из уличката? Не е ли проверила дали Лузби е в къщата на баба си? Би могла да попита за Лузби, нали?

По време на предишните разпити неведнъж й бяха задавали тези въпроси. Но полицейските служители не бяха получили никакви отговори, а и сега не можеха да се похвалят, че са събрали кой знае каква информация. Но бяха установили достатъчно факти, с които знаеха къде и как да я притиснат. Тя се държа по съвършено същия начин, както и на предишните разпити. Този път обаче не измисли нова история. Каза само, че не е влизала в къщата. И беше готова да го повтори. Без да трепне. А Брайърс — особено след разказа на Кейт — беше готов да повярва, че тя няма никаква причина да трепва.

При друг разпит Брайърс и Бейл, а също и Хъмфри, биха могли да кажат на Сузан, че не е разумно да се говори повече, отколкото е необходимо. И че с това трябва да се съобразяват дори най-хладнокръвните и опитни хора на света. Но последните отговори на Сузан представляваха образци, достойни да бъдат включени в някое ръководство за правилно поведение по време на разпит. След това обаче думите й се отприщиха като порой.

Брайърс вече се готвеше да приключи. Смяташе, че няма какво повече да научи от нея. Засега беше доволен от състоялия се разговор. И за да сложи край на разпита, съвсем формално, без да проявява особен интерес, попита Сузан къде и как живеят двамата със съпруга й. Не проявяваше особен интерес, тъй като подчинените му бяха получили вече тази информация от самия Лузби, когато го бяха разпитвали. Той бил тайно командирован към министерството на отбраната. Живеели под наем в удобна къща на Раднър Уок, недалеч от полицейския участък. Заявил делово и откровено, че тъй като не могат да се издържат само от неговата заплата, редовно получават помощ от Том Търкил.

Без всякакъв умисъл, почти дружелюбно Брайърс каза:

— Много добре сте се устроили, нали? Хубаво е да имаш богат баща, а?

Сузан веднага започна да изказва признателност и да излива благодарността си.

— О, татко винаги е бил щедър; откакто се помня, винаги ми е давал всичко, което поискам. — И добави с укоряваща се сериозност: — Не съм сигурна обаче дали за мен това винаги е било полезно.

— Така е — рече бащински настроеният Бейл.

— Винаги казваше, че ще се грижи за мен, когато се омъжа. Много искаше да се омъжа; мисля, че се тревожеше за мен. Внушаваше ми, че парите нямат значение, стига аз да съм щастлива. Ние имаме достатъчно пари. Разбира се, татко не искаше някой да се ожени за мен заради парите. Надяваше се, че ще попадна на порядъчен човек.

— Напълно естествено.

— Прие Лузби много добре. Знаеше, че е живял доста екстравагантно. Но смяташе, че ще ми донесе друг вид зестра — така казваше. Не знам дали е разчитал на това, че Лузби ще има някакъв страничен доход. — Тя продължи да приказва. — Всъщност той има, от време на време. Баща ми никога не ми купува дрехи. Купува ги Лузби. Когато получи по някоя малка сума от Контрольора.

Бейл беше чувал тази дума. Рязко, почти грубо я прекъсна:

— Какво казахте?

— О, и аз не знам какво приказвам. Просто глупости.

— Говорехте за Контрольора.

— Това ни интересува — намеси се този път енергично Брайърс. — Много ни интересува. Научихме доста неща за тази операция. Трябва да ни кажете. Кой е Контрольора?

Тя бързо се съвзе. Спокойно, кротко усмихната, каза:

— О, това е просто семейна шега. Става дума за пари, които падат от небето. Мисля, че всичко е започнало със старата лейди Ашбрук. Лузби я наричаше така, когато, му подаряваше някоя голяма сума.

— Не вярваме на тези измислици.

— Много съжалявам, но не е приятно човек да слуша такива думи, нали?

— Кой е Контрольора?

В гнева си Брайърс заговори грубо:

— Не можете ли поне веднъж да кажете истината?

— Казвам ви самата истина.

— Казвате — намеси се Бейл по-кротко, — че понякога съпругът ви получава пари. Не знаете откъде. И тогава употребявате думата Контрольора, така ли? И искате да ви повярваме.

— Точно така.

— Разбира се, че знаете или поне се досещате — каза Брайърс.

— Просто съм се чудила, това е всичко — отговори тя и го погледна с ясните си очи.

— Искате да кажете, че и съпругът ви не знае?

— Той също се чуди. Разбира се, парите сигурно са от старата дама. Това е единственото, което знае със сигурност.

— Щом на такова нещо можете да повярвате, значи можете да повярвате на всяка лъжа. А вие не сте глупава. Съпругът ви получава големи суми.

— Не много големи — кротко го поправи Сузан.

— Получава пари, а вие нямате никаква представа откъде падат тези пари?

Тя оскърбено го погледна.

— Не мисля, че една съпруга трябва да проявява прекалено любопитство към финансовото положение на съпруга си. Това не е нейна работа.

И двамата мъже загубиха търпение. Брайърс се ядоса още повече, Бейл стана още по-хладен. Това удължи разпита. Без да се стресне, с неизчерпаема издръжливост, Сузан се впусна да дава вариации на първоначалното си обяснение. Но не се отклони от твърдението си. Не знаела със сигурност кой е Контрольора, нито точно откъде идвали парите, а и Лузби също не знаел. Да, имали някакви предположения, често обсъждали този въпрос. Това било една семейна тайна, доста приятна за тях. Най-накрая Брайърс каза, че трябва да приключат.

След като една служителка изведе Сузан — на Брайърс не му стигнаха силите за тази последна проява на учтивост, — двамата мъже се спогледаха. Брайърс отвори нов пакет цигари.

— Божичко, това е по-лошо, отколкото да ти вадят зъби — каза той.

— Това момиче е цяло наказание — сдържано отговори Бейл.

— Не смятала, че работата на една съпруга е да се бърка във финансовото положение на съпруга си. Господ да ни е на помощ. Според нея работата на една съпруга е да ходи по чужди мъже.

Бейл, който бе имал работа с повече жени, отколкото шефа си, прояви повече снизходителност.

— Интересно какво ли ще излезе от нея — каза той.

— Срещали ли сте друг път такава лъжкиня? Доколкото схващам, тя дори не лъже с някаква определена цел. А просто така, за едното удоволствие.

Брайърс се поуспокои.

— Питам се — започна гласно да размишлява той — дали щяхме да й повярваме, ако не беше разкрасявала толкова често нещата, ако се беше придържала към същността на въпроса, без да се увлича в подробности.

— Не знам.

— И аз не знам — каза Брайърс.

Сега пък Бейл започна да размишлява:

— Но ако тези двамата не знаят кой е Контрольора, значи и двамата са невинни, така ли е? Освен ако съвсем не сме сбъркали посоката. Прав ли съм?

— Прав сте. Тази малка развратница е прекалено хитра. Ако не знаят, можете ли да им повярвате, че не знаят? Ако ни беше казала голата истина, щяхме да ги потупаме и двамата с мъжа й по рамото. Макар че точно те най-малко заслужават това.

После с най-делови тон той нареди на Бейл да изпрати двама души да разпитат още веднъж Лузби. И то веднага, преди съпрузите да са имали време да се наговорят какво да приказват. Ако бяха съучастници, нямаше да се свържат по телефона. Много е близко до акъла, нали? — добави Брайърс със злобна гримаса.

Фламсън и един инспектор от отдела за злоупотреби набързо получиха инструкции да се срещнат с Лузби пред службата му в Уайтхол. Срещата беше организирана дискретно и безшумно — сякаш трима познати случайно се бяха видели в една влажна ноемврийска вечер. Лузби гостоприемно ги покани в един от клубовете на Пал Мал, който посещаваше.

А в полицейския участък Брайърс и Бейл чакаха, този път в компанията на Шинглър. И двамата не бяха свикнали да виждат Брайърс толкова уморен. Той не се включи в разговора. Бейл поръча да им донесат сандвичи и още една бутилка уиски. Двамата с Шинглър хапнаха. Брайърс продължи да пуши и да пие неразредено уиски. След два часа и половина Фламсън и служителят от отдела за злоупотреби се върнаха. Щом влязоха в стаята, Брайърс каза:

— Е?

Инспекторът от отдела за злоупотреби, който се казваше Стийн, имаше по-висок чин от Фламсън и което бе по-важно — умееше да се изразява значително по-добре. Говореше главно той.

— Смятам, че всичко е наред. Изглежда, сте прав.

Приказките на Сузан в общи линии, били потвърдени. Както винаги, Лузби се държал непринудено. Не скрил, че е получавал подаръци в пари, да, подаръци в банкноти. Никой не го бил питал за това, ето защо и той нищо не бил казал. Лейди Ашбрук му правела такива подаръци, докато била жива. Той бил споменал, че тя му е оказвала помощ. Бил склонен да мисли, че вместо да му завещае пари, тя му е оставила този последен подарък.

— Бас държа, че знае — каза Стийн. — Но ще трябва да го подложим на разпит трета степен, за да каже.

Вярно било, че парите пристигали в банкноти, изпратени от неизвестно лице. Тогава заговорили за Контрольора. Съществува ли такъв човек? Лузби бил склонен да мисли, че съществува.

— Склонен да мисли, да го вземат дяволите — каза Фламсън. — Много добре знае всичко.

— Склонен съм да мисля — започна весело да го имитира Стийн като човек, справил се успешно с работата си, — че знае кой е Контрольора. Той самият не е пряко замесен; ако беше, номерът щеше да се развали. Но знае кой тук движи нещата. В съда обаче няма как да го докаже. Но все едно, няма и намерение да прави такова нещо.

Стийн надигна чашата си с уиски.

— Той обаче даде да се разбере, че някой, чието име не пожела да назове или не помнеше, го е предупреждавал. Някой, който е знаел кога следва да пристигнат парите. Някой, на когото лейди Ашбрук се е доверявала за паричните си въпроси. Това беше всичко, което изкопчихме от капитан Лузби. Но, изглежда, ще се окаже вашият човек.

— Нещата съвпадат — каза Шинглър.

— Няма кой друг да е — добави Бейл.

Брайърс се размърда, енергията му се възвърна, сякаш му бяха прелели кръв.

— Господ да ми е на помощ — извика той, — ние всички сме били глупаци. Трябваше да се усетим в мига, в който подушихме парите. Големи умници сме били, а?

— Човек не може да бъде умен през цялото време — обади се Шинглър, който навярно искаше да се докара пред началника си.

— Не знам вие какво мислите, момчета, но аз все още не виждам причината. Защо го е направил? Общи приказки няма да ме задоволят. — Беше се изправил внушително до масата, макар че на ръст бе по-дребен от останалите мъже. — Няма значение — добави той, след като помълча, малко. — Успяхме. Не го заслужаваме, но успяхме.

Стийн, който стоеше настрани от тази ликуваща група, заяви:

— Трябва да ви кажа, че ще ви бъде дяволски трудно да го докажете.

— Съгласен съм — отговори Бейл.

— Възможно е — каза Фламсън.

Всички се отпуснаха. Бутилката тръгна от ръка на ръка. Брайърс не пи повече, но опияняваше останалите с енергията си.

— Ще го докажем — каза той. — Вече сме преодолели най-трудното. Разбира се, че ще го докажем.

XXXIII

На другата сутрин Брайърс влезе във всекидневната на Хъмфри и с необичайна тържественост го попита как е със здравето. Като се усмихваше, защото не си спомняше друг път да се е случвало такова нещо, Хъмфри отговори, че се чувствува както обикновено. Брайърс също се усмихна като човек, който с тържествен вид е извършил някоя глупост, и каза:

— Искам да ви съобщя нещо.

— Важно ли е?

— Зависи за кого. Мисля, че ще искате да го чуете. Макар че за вас няма да бъде изненада.

— Вече знаете, така ли?

— По-добре да ви разкажа всичко.

По стар професионален навик Хъмфри предложи да излязат на разходка. По-добре се чувствуваше, когато му съобщаваха тайни на открито. Беше ветровита есенна утрин, откъм Атлантика духаше силен западен вятър; докато вървяха към Пимлико, думите се губеха в поривите му. В по-несериозно настроение Хъмфри може би щеше да си помисли, че излишните мерки за сигурност са неудобни и не винаги резултатни.

— Всичко съвпада — каза Брайърс.

— Кое съвпада? — извика в отговор Хъмфри.

— Всичко, за което съм ви разказал, и още нещо. — Когато вятърът стихна, той добави с тих и равен глас: — Разбира се, че е докторът. — И след малко каза: — Вие се бяхте насочили към него, нали?

— Аз знам, че и вие го подозирахте — отговори Хъмфри.

— Да не би да се колебаете?

— Много ми е трудно да повярвам.

— Защо?

— Защо го е извършил?

— Да се надяваме, че един ден ще разберем.

Подозрителният човек може да вярва във всичко или в нищо. В такива случаи разумът изневерява. Франк се опита да измъкне себе си и Хъмфри от това положение, като потърси здрава опора в разумни аргументи. С точни и ясни думи той повтори накратко всичко, което беше известно за финансовите операции на О’Брайън.

— Имайте предвид — каза Франк, който бе закърмен с най-стари протестантски предразсъдъци, — че онзи мръсен ирландец не е сложил нито шилинг в джоба си от тази работа. Но е бил хитър, мръсникът. Бива си ги тия от управляващата върхушка, как се прикриват един друг. Само за да спестят по нещичко от укриване на данъци. — Той продължи да говори спокойно, трезво. — Единственият начин е бил да действуват на доверие. О’Брайън е проявил далновидност. Когато двамата с лейди Ашбрук поостарели, в комбинацията трябвало да влезе трети човек. Тя не би се съгласила това да е Лузби. Може би е държала да не го замесва в нищо или е смятала, че на него не може да се разчита. Но познавала друг, на когото вече имала доверие за разни финансови спекулации. Това е бил нейният лекар. Периман. И без това вече й пласирал банкнотите. Знаете. Спомняте си. А тя също така знаела, че той не обича да си плаща данъците. Знаела, че е ням като гроб. Той е бил единственият човек, пред когото е говорела за пари.

— Това е най-силният ви аргумент.

— Това би трябвало да ни насочи към вярната следа още преди седмици. Но едва когато стигнахме до О’Брайън и Контрольора, се досетихме. — Брайърс продължи: — Известно ни е, че Периман се е срещнал с О’Брайън поне веднъж. Когато старецът все още е идвал в Лондон. И докторът е изпълнил една негова малка поръчка.

Вървяха по Белгрейв Роуд, край реката. За известно време замълчаха, защото силният вятър плющеше, виеше, бучеше, клоните на дърветата се огъваха и извиваха, последните листа капеха. Брайърс обмисляше аргументите си. Хъмфри се опитваше да заеме обективна позиция.

— Да — каза Брайърс. — Не знаем защо го е направил. Но всичко останало е ясно. Той е имал достъп до нея, по-голям достъп от всеки друг. Периман е необикновен човек. Вие сам казахте това. Вярно е старото правило — нали си спомняте, че и друг път сме говорили за това? — в такива случаи трябва да се търси необикновената личност. Той се държи невероятно хладнокръвно. Вие нямате опит с престъпници. По-хладнокръвен човек от него не съм виждал.

Вървяха по крайречната улица към Милбанк, а вятърът напираше и ги тласкаше напред.

Брайърс каза дружелюбно, шеговито:

— Хайде, Хъмфри. Признайте, че сме прави.

— Няма да ви разубеждавам. — Макар и приятелски изречени, тези думи не означаваха съгласие.

След малко, сякаш двамата отново влязоха в служебните си роли и заработиха заедно, Хъмфри каза:

— Но има много малко улики срещу него, нали?

— Ще бъдат малко, ако не успеем да го сломим.

— А ще успеете ли?

На този въпрос Брайърс отговори, че Хъмфри може да прецени не по-зле от него, а може би и по-добре.

XXXIV

Няколко минути, след като Хъмфри се върна от разходката по крайречната улица, телефонът му иззвъня. Беше Брайърс. Думите му прозвучаха предпазливо, като шифър, но смисълът им бе ясен. Разговорът им не бивало да става достояние на никой друг. Положението било критично. На никого нищо не трябвало да се казва, без изключение.

В първия момент Хъмфри се подразни. Какво си мислеше Брайърс — че Хъмфри цял живот нищо не е научил? Но още повече се подразни, по-точно засегна се, като разбра, че му казват да не споделя нищо с Кейт. Когато Хъмфри бе ходил на гости у Брайърс, той бе дал да се разбере, че няма никакви тайни от жена си. А сега това предупреждение израз на професионално недоверие ли беше? Хъмфри се ядоса и едновременно с това се почувствува раздвоен. Без всякакво основание го поставяха в положението на човек, който трябва да лъже. Та той разчиташе на Кейт като на себе си. Имаше й пълно доверие. Не искаше да застава между двама души, на които можеше изцяло да се довери.

А Кейт, която бе поканила гостите си на вечеря, се тревожеше за Хъмфри. Макар и в приповдигнато настроение, тя беше подозрителна и напрегната. Нямаше желание да се самосъжалява, но вечер, когато останеше сама, се улавяше в горчиви, но трезви мисли, че все не й върви в живота. Дори сега, когато бе намерила щастие с Хъмфри, не смееше да повярва на щастието си. Какво се бе случило?

Кейт мислеше, че разбира Хъмфри, но откакто той неохотно се бе съгласил тя да покани гости в дома му, почти не го бе виждала. Търсеше някакво обяснение, но не го намираше. Да не би вече да му е омръзнала? Веднъж или два пъти стигна до вярното обяснение, но го отхвърли. Спомни си как преди няколко седмици, когато лежеше щастлива в леглото, бе заявила спокойно и самоуверено: „Няма любов без доверие, нали?“

Хъмфри, също щастлив, се бе усмихнал иронично и нежно. „О, има. Изпитвал съм такава любов. И не я препоръчвам на никого. Слава богу, че с нас не е така. На нас двамата ни провървя и аз съм ти благодарен.“

Но след това тя бе направила някаква грешка. Проклинаше се, че й бе хрумнала идеята да покани гости на вечеря, но нали намеренията й бяха добри. Без да вдига много шум, искаше да покаже, че принадлежи на Хъмфри, че те двамата в известен смисъл живеят заедно. Не можеше и не искаше да обвинява себе си. Всъщност обвиняваше него — любовта не бе притъпила бойкия й дух. Макар и не винаги, не когато бе най-разтревожена, но все пак често, тя си мислеше, че Хъмфри се държи като дете. И че сам си е виновен.

Независимо от всичко Кейт с ужас очакваше деня, за който бе поканила гостите. Наложи се да отиде рано у Хъмфри. За свое облекчение го намери в трапезарията — той се държеше гальовно и външно изглеждаше напълно спокоен. Опитваше от две бутилки вино една след друга.

— Освен нас никой от тях не разбира нищо от вино — каза той, сякаш предстоящата вечеря бе съвсем обикновено събитие. — Но поне за себе си да се погрижим.

Качиха се в гостната на втория етаж; пръв пристигна Лурия, след него семейство Периман и накрая Силия. Кейт изпита още по-голямо облекчение, когато видя, че Хъмфри е безупречен домакин, че се държи свободно и непринудено. Каквото и да се бе случило, никой от гостите нямаше да долови нищо. Ако не знаеше, и тя самата може би нямаше да забележи нищо, макар че усещаше и най-малката промяна в настроението на Хъмфри. А не би трябвало да се изненадва, нито да се отпуска толкова. Защо не го бе познавала някога, когато животът му е бил подчинен на строга дисциплина, когато е била важна преследваната цел, а не чувствата. Когато е било недопустимо да се дава израз на чувствата. Когато интересът към други хора е измествал интереса към собствената личност. Хъмфри бе овладял умението да пренебрегва собствените си чувства.

По време на вечерята, макар че тревогите й не се бяха разсеяли, Кейт се радваше, че седи срещу Хъмфри. За първи път двамата канеха гости на вечеря и това й доставяше същото простичко удоволствие, каквото изпитват и най-простите жени. Беше приготвила сама храната. Сега със загрижено внимание наблюдаваше как Хъмфри пие повече от обикновено, но вярваше, че той няма да загуби контрол над себе си. Всъщност тази вечер не се усещаше онова напрежение, което, както си спомняше, бе царило на вечерята у Том Търкил преди три месеца. При този спомен тревогата й се засили, сякаш обръч стегна главата й.

Хъмфри проявяваше активност — използуваше професионалните си умения и забавляваше гостите. С Ралф Периман разговаряше на тема кариера. Не беше забравил какъв проблем бяха обсъждали в дома на Периман. Хъмфри каза, че често си мисли колко много хора предпочитат да не се съревновават с другите и да не се престарават.

— Предполагам, че са повече, отколкото си представяме — отговори Периман със спокойна увереност.

— Доста хора могат да се задоволяват с много малко, стига да имат способността да се примиряват — намеси се Лурия.

— И добре, че е така — каза Кейт. Тя не можа да се сдържи и отправи към Хъмфри щастлив поглед, който не остана незабелязан.

— И друг път съм ви питал до каква степен са оправдани усилията на човек, ако не може да извърши нещо изключително важно? — заговори отново Периман твърдо и уверено. — Повечето от нас са способни само на дребни дела, така ли е? Но колко са онези, които могат да извършат велики дела? Щом не можем, какъв смисъл има да се обричаме на нещастие, да се мъчим и да не постигаме нищо? Всеки от присъствуващите тук би могъл да постигне нещо, ако посвети живота си на него. Но няма да минат и десет години и той ще бъде забравен.

— Всяко човешко създание след време ще бъде забравено — каза Лурия.

— Не, чакайте, професор Лурия. Вие сте известен във вашата област и ние всички знаем това. Друг такъв сред нас няма. Но вие не сте Фройд, нали? Не сте и Маркс. И когато се обърнете назад, ще си кажете ли, че наистина е имало смисъл да живеете?

Никой от тях не бе очаквал такова отношение към Алек Лурия. Но той го прие с величествено спокойствие.

— Никой разумен човек не смята, че е извършил кой знае колко много — каза той. — Просто трябва да направиш, каквото можеш, докато си жив на този свят. В този смисъл съм напълно съгласен с вас, докторе. Но не смятам, че това е основателно извинение, за да бездействува човек.

Скоро Хъмфри успя да промени темата на разговора. Алек Лурия искаше да привлече вниманието на седналата срещу него Силия. Тя беше толкова мълчалива, че бе невъзможно да се разбере мнението й; личеше само, че й е приятно да бъде сред хора и както си помисли Кейт с добродушна злоба, че няма нищо против да бъде ухажвана.

За онези, които не бяха обзети от тревога, вечерта протече спокойно. Може би те забелязаха как Хъмфри съзнателно, но не демонстративно, даде да се разбере, че връзката му с Кейт е сериозна и че той я обича. За повечето от тях това беше нещо ново. Няколко часа преди това Лурия, като сумтеше и се смееше гръмогласно, бе казал весело на Хъмфри, че сред многото грешки, които е допускал, тази му е доставила най-голяма радост. За Алис Периман това също бе нещо ново. И тя показа известно неодобрение и съжаление. Иначе вечерята премина без всякакви неприятности и спорове.

Гостите се заседяха дълго около масата и Хъмфри отвори нова бутилка червено вино. После се качиха в гостната на горния етаж и по английски обичай продължиха да пият там. Към единадесет и половина Алек Лурия предложи на Силия да я изпрати до вкъщи; по същото време и съпрузите Периман казаха лека нощ.

Хъмфри слезе с тях да ги изпрати. Кейт чу как входната врата се затвори. Хъмфри се върна в гостната, наля си още една чаша и седна на канапето до нея. След малко каза:

— Сега предполагам, че вече знаеш.

— Не съм съвсем сигурна.

— Имам предвид онова, което не можех да ти кажа.

— Трябваше да ми кажеш. Каквото и да е то.

— Обещах да пазя тайна. — Той стисна ръката й. — Дори и от теб.

— Мисля, че би трябвало да ми имаш доверие. — Тя се намръщи от яд и обида.

— Разбира се, че ти имам доверие. Но бях обещал да не казвам. Знаеш, че ти имам доверие. Знаеш също така, че не ме бива да разрешавам нравствени дилеми. Не можех да намеря изход.

— Би трябвало да го намериш. Не си прав. По-добре ми кажи сега.

— Аз мисля, че ти знаеш. — Все още му беше трудно да започне.

— Казах ти вече, че не съм сигурна.

— По-добре да ти обясня. — Думите му прозвучаха решително. — Те са вече съвсем сигурни кой е извършил убийството.

— Кой?

— Периман, разбира се — отговори той с леко нетърпение в гласа. — Защо мислиш, че не бях във възторг от идеята да го поканим на вечеря? Когато ти поиска да го поканим, аз бях съвсем сигурен до какво заключение са стигнали в полицията. Макар че нищо не ми бяха казали.

— Не мога да повярвам — избухна Кейт. — Не мога да повярвам.

— Страхувам се, че ще се наложи да повярваш. Трябва да повярваш, че те са сигурни. — Сега Хъмфри заговори по-спокойно, по-нежно. Да, и на него му било трудно да повярва. Разбира се, че понякога я ревнувал от Периман, особено докато отношенията му с нея не били изяснени. Да, и това го накарало да се съмнява оправдани ли са подозренията му към Периман. Но независимо от всичко никой нямало да обърне внимание на неговите подозрения. В полицията сами са доказали и изяснили всичко.

— Как?

— Няма кой друг да е. Ясно е. Освен ако не е някой съвсем неизвестен човек.

— Това „ако“ е от голямо значение.

— Те не смятат така.

— А ти? Ти?

Той се поколеба като човек, който заеква.

— По логически път се стига единствено до този отговор. Но все пак не съм напълно сигурен.

— О, божичко — кипна отново Кейт, — защо му е трябвало да прави такова нещо?

— Изглежда, заради определена сума пари. Сравнително малка сума. — Той й съобщи няколко неоспорими факта за сделките и средствата на лейди Ашбрук.

— Мислиш ли, че от това могат да се направят смислени изводи?

— Не знам — отговори Хъмфри. — Но ти казах, че ако разсъждаваш логично, друг отговор няма да получиш.

— И каква полза според тях е имал Ралф Периман от това? — Каза „тях“, а не „теб“, за да отклони огорчението и недоверието си от Хъмфри.

— Не може да е имал голяма полза. Щял е бавно да трупа по нещо. Но в края на краищата не много. — Той й съобщи още някои неоспорими факти. Съпрузите Ашбрук не били заможни хора. — Господ знае — сухо добави той, — че не са пилеели малкото, което са имали. Полицията е уверена, че до този момент Периман не е получил повече от полагаемото му се за извършените услуги. Ако всичко бе вървяло, както е било замислено, той може би е щял да получи още няколко хиляди лири.

— Искаш да ми кажеш — ръцете им се докосваха, тя се обърна с лице към него, — че той е извършил всичко това за такава нищожна сума?

— Виждал съм хора да правят какво ли не и за по-малко нари.

— О, стига с тия твои спомени. — Кейт веднага му се извини. Лицето й пламтеше, очите й святкаха, бе загубила присъствие на духа. С другите хора тя можеше да се заяжда, но с него — не, освен когато искаше да го предизвика, а сега нямаше такова намерение.

— Наистина ли вярваш, че този човек — ти го познаваш и аз го познавам — е извършил всичко това заради такова нещо?

— Може би никой от нас не го познава.

— Значи вярваш, че го е направил.

— Предпочитам да не вярвам.

Тя се замисли. И с неочаквана деловитост каза, че обвинението не звучи убедително. Няма ли да бъде трудно да се докаже? Хъмфри отговори, че е казал почти същите думи на Брайърс.

— Може би това ще ги накара да изчакат, докато не открият още нещо. Може би точно затова дадох дума да пазя тайна.

И на двамата много им се искаше да си легнат. Но все отлагаха. Може би се страхуваха, че огорчението няма да се утаи, че тъга ще завладее телата им, а и двамата не познаваха това усещане и не искаха да рискуват да го изпитат тази нощ.

XXXV

Хъмфри седеше в кабинета на Франк Брайърс в Скотланд Ярд и го чакаше да се върне. Това беше най-новото здание на Скотланд Ярд — административна сграда на Виктория Стрийт. По нищо не се различава от останалите административни сгради, нищо особено живописно, помисли си Хъмфри, навлязъл вече в онази възраст, когато всяка промяна предизвиква недоволство; няма нищо общо с хубавото старо здание на Ембанкмънт, което все още наричаха съвсем в английски стил Ню Скотланд Ярд. Хъмфри застана до прозореца. Кабинетът беше на последния (четиринадесетия) етаж; в жилищна кооперация щеше да се смята за евтина надстройка. Долу осветената Виктория Стрийт се виеше като змия. Хъмфри, който отново изпита недоволство, си помисли, че и улицата не се отличава по нищо от всяка друга улица в който и да е голям град по света. От прозореца успя да зърне Биг Бен — тази гледка изглеждаше доста по-привлекателна. Наближаваше девет часът вечерта, но Брайърс и колегите му работеха до късно. Отвъд реката сред облаците трепкаха като рояци огненочервеникавите светлини на Лондон. Всички градове си имат нощно осветление, но на Хъмфри му се струваше, че лондонските светлини са все в червения край на спектъра.

Отвън се чуха бързи стъпки. Брайърс влезе с думите:

— Съжалявам, че ви накарах да чакате.

— Добре ли мина?

Брайърс бе обяснил на началниците си какво смята да прави. Той владееше изкуството на тактиката. Искаше да се застрахова, в случай че се провали; а ако успееше, началниците му щяха да си мислят, че и те имат дял в успеха.

— Много добре. — Брайърс беше категоричен, весел, готов за действие.

Хъмфри не искаше пръв да заговори. Брайърс вероятно го бе повикал, за да му съобщи програмата за действие. А след разговора предишната седмица Хъмфри всъщност знаеше каква е тя. Сега, когато целият план бе разработен, той не можеше да бъде полезен повече, макар че и преди това не беше особено полезен.

Като любезен гостенин Хъмфри каза:

— Имате великолепен кабинет!

Той виждаше за първи път този кабинет. Според официалния лондонски стандарт беше разкошен и бе предназначен за служител с висок ранг — килим, канапе и кресла, удобни за неофициални срещи, дълга маса със столове с твърди облегалки, удобни за официални срещи, бар за напитки, отделна тоалетна.

— Не отговаря на ранга ми — каза Брайърс, като издаде напред долната си устна. — Май ви казах, че моят предшественик е на гости у Нейно Величество. — Черен хумор на професионална тема; ставаше въпрос за затвора. — Въпреки всичко може би скоро ще се изкача едно стъпало по-високо. Поне така подразбрах. Освен ако не си лепна някое петно.

Брайърс гледаше спокойно и трезво на кариерата си. И също така спокойно и трезво заговори за следствието. Имал съвещание с момчетата. Време било да се покажат уравновесени, без да изпадат в прекален оптимизъм или песимизъм. Недоволството сред обществеността не стихвало. Някои вестници изобщо не ги оставяли на мира. Също и някои членове на парламента. Една шепа консерватори, които говорели за ред и законност, и няколко души от левите крила на разни партии, които твърдели, че полицията се застъпвала за висшите класи (намек за Лузби, без да се споменава името му).

— Господ да ни е на помощ — рече Брайърс. Тази вечер той за първи път се показа озлобен към тези политици. Но бързо се овладя и добави: — Това няма значение. И понеже в други отношения сме квит, може би няма да е зле да открием част от картите си.

— Наистина ли сме квит? — Хъмфри си помисли, че старата му работа с всичките й възможни неудобства имаше едно преимущество — никой не знаеше с какво точно се занимават той и колегите му. Докато ходеше на работа, името му нито веднъж не бе споменато в печата или в камарата на общините.

Брайърс каза, че уликите, с които разполагат, не са достатъчни, за да се докаже обвинението срещу доктора. Всичките му сътрудници били съгласни с това. А също и началниците на долния етаж. Той посочи към пода така, сякаш бе сбъркал посоката, тъй като говореше за високопоставени лица. Освен това всички били съгласни, че няма сериозна надежда да открият нови улики. Възможно било да научат допълнителни подробности за сметката на лейди Ашбрук в Ню Йорк. Но от това нямало да има никаква полза. Можело и случайно да се натъкнат на нещо. Понякога се случвало, но нямало смисъл да се разчита на това. Оставал един-единствен начин. Трябвало направо да атакуват Периман.

Не можели да го обвинят, но той можел да им помогне в разследването, без да иска. Брайърс използува този лицемерен израз с усмивка. Като млад често бе чувал Хъмфри да разправя, че в съвременния английски език думите не трябва да се приемат в техния буквален смисъл.

— Както знаете, понякога ни оказват голямо съдействие — продължи той с язвителна усмивка. И добави: — Нали разбирате, че това е единственият начин?

— Така изглежда.

— Сега ние знаем много повече, отколкото той предполага. Можем хубавичко да го притиснем. Вероятно това ще отнеме известно време. Но друг начин няма.

— Сигурно.

Брайърс говореше като криминален инспектор, отдаден изцяло на работата си, но в същото време проявяваше разбиране към приятеля си. Знаеше, че Хъмфри все още има известни възражения. Брайърс не искаше да настоява за категоричното му мнение. По-добре беше да изчака. Хъмфри разбираше. Но също така започваше да разбира защо Брайърс бе пожелал да се види с него тази вечер.

— Един въпрос остава неизяснен — каза Брайърс. — Кога? Кога да започнем? Не е нужно да ви казвам — продължи той с нападателна заядлива усмивка, — че по този въпрос има различни мнения. Искам да кажа, сред момчетата. Сега или по-късно: ето къде е въпросът. Някои от тях искат да изчакаме, докато изскочи нещо. Казват, че шансът е минимален, но си струвало да се изчака. Старият Лен Бейл мълчаливо ги подкрепя. Понякога се държи като стара госпожица. Не винаги, разбира се. — Брайърс като че ли тайно се забавляваше, но Хъмфри не разбра защо. — Други обаче са готови да действуват направо. Изтъкват аргумента, че ще го хванем неподготвен. Той сигурно си мисли, че се е измъкнал здрав и читав и че ние изобщо не се сещаме за него. Няма как да знае какво сме открили. Дори не знае, че сме се занимавали с Лузби и с онова момиче. А ние знаем, че Лузби не е поддържал връзка с Периман. Смятаме, че никога не са били свързани. Но независимо от всичко Лузби и жена му сега мислят само за собствената си безценна кожа. А жена му и без това за друго не може да мисли.

Брайърс каза какво впечатление му е направила Сузан. След това продължи да развива тезата си.

— Доводът против, против това да действуваме веднага, е ясен. Ако направим нещо необмислено и прибързано, той ще бъде нащрек за следващия път. Сега, като имаме предимство, би следвало да знаем как да го притиснем. Ако оплескаме работата, губим предимството.

В атмосферата не се чувствуваше никакво напрежение. Това бе доказателство, че приятелството, старото приятелство е напълно възстановено. Но Хъмфри, който сякаш се забавляваше като страничен наблюдател, знаеше, че това означава и нещо друго. На него му бе възложена определена роля. Брайърс имаше нужда от човек извън служебната машина, който няма какво да печели и пред когото може да изказва доводите и съмненията си. Навремето Хъмфри бе виждал мъже, изправени пред необходимостта да действуват. За да вземат решение им беше нужен слушател, който няма да ги увещава или разколебава. Точно такава роля изпълняват тайнствените фаворити, на които някои министър-председатели разчитат. По правило те са неизвестни личности. В държавните учреждения ги наричат висшестоящи резонатори.

— Е, вие на чия страна сте? — безизразно попита Хъмфри.

— Нужно ли е да питате?

Хъмфри леко се усмихна.

— Мисля, че не. Ще действуваме направо. Разбира се, риск има. Но доводите са по-силни. И това решава нещата.

Брайърс заговори като човек, който обмисля решението си, макар че то бе взето още преди няколко дни. Но зададе един въпрос:

— Впрочем какви са според вас шансовете? Искам да кажа, смятате ли, че той ще се поддаде?

Хъмфри бе сигурен, че отговорът му няма да промени нищо. Затова можеше да си позволи да направи някои отвлечени разсъждения. Според него и двамата знаели от опит, че някои човешки реакции могат да се предвидят. Но има две, които не могат — Хъмфри поне не познаваше човек, който е способен да ги предскаже. Първо, това е вродената смелост. Никой не е в състояние да я предугади. Второто, което няма нищо общо с първото, е съпротивата срещу натиск. За нищо на света не би се обзаложил, че може да предскаже какви ще бъдат реакциите в тези два случая. Може да се каже, че човек като младата Сузан например, външно отстъпчив и податлив, но вътрешно гъвкав и устойчив, ще издържи на всякакви разпити. А твърдите, но по-крехки натури, няма да устоят. Може би докторът е такъв.

— Както ви казах, не бих се обзаложил за такова нещо. Но все пак мисля, че шанс има.

— Това ми стига. — Брайърс го бе изслушал с приятелско внимание и нищо повече. След това поднови спокойните си трезви разсъждения.

— Казах на момчетата, разбира се, че трябва да са готови за неуспех. Нямаме кой знае за какво да се хванем. Може и да се провалим. Припомних им колко пъти сме били сигурни в успеха, а човекът ще ни се присмее и ще си отиде свободен като птичка.

Брайърс продължи да разказва как е предупредил хората си да не хранят излишни надежди. Хъмфри не се съмняваше, че тези предупреждения са прозвучали като заповед. Брайърс мислеше трезво. И той беше преживял провали. Но въпреки това сега предупреждаваше преди всичко себе си, а не другите. Хъмфри, който се бе замислил за привичките на министър-председателите, сега си припомни още нещо. Припомни си как преди военните операции в пустинята Чърчил тържествено бе предупреждавал народа, че в една война няма нищо сигурно и че никой не може да обещае победа. Бедата бе, че никой не повярва в това, защото той самият не си вярваше. Сами по себе си думите му бяха разумни, но тонът му не беше такъв. Брайърс вероятно бе предупредил колегите си какви професионални предпазни мерки трябва да вземат, но те сигурно са усетили неговата увереност; и са били прави.

Част четвърта

XXXVI

В една от стаите на полицейския участък цареше прекалена вежливост. В тази стая Брайърс и най-близките му сътрудници се бяха съвещавали не само първия ден, но и много пъти оттогава. Сега тук се задаваха въпроси или, както би се изразил някой по-нетактичен наблюдател, водеше се разпит. От едната страна на масата седяха самият Брайърс и инспектор Фламсън; от другата — доктор Периман.

За страничния наблюдател би било трудно да прецени в чии ръце е инициативата. Но сигурно и за един вътрешен човек не би било лесно. Периман бе въведен в полицейския участък към пет и половина следобед и разпитът бе започнал в шест часа. Периман не бе арестуван; както Брайърс бе казал на Хъмфри, нямаше улики, въз основа на които да се формулира обвинение. Двама сътрудници бяха изпратени в дома на доктора с любезна молба: трябвало да се изяснят някои неща; по-добре било да си вземе някои лични вещи — възможно било разговорът да отнеме известно време. Както съобщи по-късно сержантът, Периман изглеждал подготвен. Движенията му били внимателни и бавни, сякаш се вслушвал в собственото си дишане. Опитал се да се пошегува. Казал, че има много пациенти в „Белгрейвия“, но за първи път ще преспи в този квартал. Полицаите, за които нямало разлика между Блумфийлд Терас и „Белгрейвия“, не разбрали шегата.

Брайърс изслуша сержанта. Поведението на Периман не му разкри нищо ново: човекът беше хладнокръвен, самоуверен, владееше се. Така се държат много хора, изпаднали в опасност. Но това говори само за характера им, а не доказва вината или невинността им. Брайърс бе разпитвал много хора, напълно невинни хора, които при най-малката проява на подозрителност започваха да си придават важност. Той самият се бе държал по този начин веднъж, когато бе подложен на полицейски разпит. И оттогава не вярваше в познатите стари мъдрости за човешкото поведение.

В това отношение правила не съществуват. Тази вечер Брайърс не мислеше по този въпрос, но друг път обичаше да изтъква пред младите си сътрудници колко е глупаво да се разчита на предварително формулирани правила. Грубияните не винаги са страхливци: по-скоро обратното е вярно.

Периман не бе поискал да говори с адвоката си. И двамата знаеха, че Брайърс държи силна карта в ръцете си. Ако Периман не желаеше да помогне на полицията, може би щеше да помогне на данъчните власти. Дребните сделки с лейди Ашбрук за заплащането на медицинските прегледи бяха включени в папките по делото. Засега това бе достатъчно.

Много преди да вземе решението да извика Периман, Брайърс бе стигнал до заключението, че Периман ще разсъждава, общо взето, както разсъждава и самият той. За да се увери, Брайърс подхвана разпита отдалеч с няколко въпроса за живота на лейди Ашбрук.

— Разбирате ли, това много ни интересува — каза Брайърс.

— Какво точно ви тревожи, инспекторе? — равнодушно попита Периман, който също искаше да опипа почвата.

— Доста загадъчно е как е успявала да живее от доходите си. Искам да кажа — от доходите, които са били облагани с данъци.

— Боя се, че не знам достатъчно подробности. Ако знаех, щях да ви помогна.

— Би било много ценно, разбира се, ако можехте да ни помогнете.

— Сигурен съм, че знаете — блестящите очи на Периман се устремиха право в хубавите, проницателни очи на Брайърс, — че тя живееше много икономично. Като неин лекар често й казвах, че на тази възраст не бива да живее сама.

— Да, много разумен съвет. Но въпреки това ние все още не можем да разберем как е свързвала двата края. Тази нейна къща е била скъпа за поддържане, нали? Сигурно и вие така мислите?

Впуснаха се дълбокомислено да обсъждат въпроса какви са били минималните разходи по къщата на лейди Ашбрук. Беше като упражнение по водене на домакинство, по време на което трябваше сериозно да се обмисли идеалния домашен бюджет. Сякаш се разиграваше някаква пародия на предишни съвещания, състояли се в тази стая, когато полицейските служители се бяха опитвали да се ориентират във финансовото положение на лейди Ашбрук.

Фламсън, макар че продължи да си води бележки, също се включи в разговора. Брайърс започна да му задава въпроси и като прикани Периман да направи същото, каза, че от Фламсън би излязъл добър бизнесмен, което бе вярно. Гледайки сътрудника си, Брайърс си помисли, че той е по-подходящ за бизнесмен, отколкото за инспектор. Фламсън седеше солиден, пълен, с натежали клепачи и торбички под очите, проницателен; личеше си, че е човек, склонен да си угажда. Беше достатъчно проницателен, но може би не се вживяваше достатъчно в работата си. Все пак Брайърс не напразно го бе взел да работят заедно. В края на краищата пръв Фламсън се бе усъмнил в завещанието на лейди Ашбрук. Може би беше муден, но въпреки това се бе добрал до вярната следа.

Сега той проверяваше какво знае Периман за разходите на лейди Ашбрук.

— Сметката не излиза — унесено каза той като доволен от работата си счетоводител. — Няма как да излезе. — Тази равносметка отдавна беше направена от полицията. Фламсън излагаше фактите така, както ги бе изложил преди две седмици пред колегите си.

Брайърс се намеси.

— Нали знаехте, че тя е имала навика да плаща сметките си с налични пари, в брой? А не с чекове. Така е покривала дори и по-големите си разходи. Странен навик, как ви се струва?

Периман се усмихна предразполагащо, но от висотата на своята недостижимост — точно тази усмивка се бе сторила на Кейт привлекателна.

— Вие като че ли не живеете на този свят, инспекторе.

И тримата говореха спокойно, все едно че беседваха, а не участвуваха в полицейски разпит. Това беше стилът на Брайърс. Той нямаше да го промени дори ако не постигнеше резултати тази вечер. Както не вярваше на много общоприети правила, високо ценени от непосветените в неговата професия, така не вярваше и в ползата от последователното засилване и намаляване на натиска върху заподозрения. Този метод не е професионален. Разпитът трябва да се води много по-просто, отколкото изискват общоприетите правила. Номерът е да се държиш естествено. Нито следователите, нито който и да е друг могат достатъчно дълго да се преструват. Ако човекът от другата страна на масата се опита да се преструва, толкова по-зле за него.

Разбира се, воденето на разпити си има своя техника. Едно от правилата е да пазиш някой факт като резерва и неочаквано да го изстреляш. На такова нещо човек може да се научи. Но другото, което е много по-трудно за научаване, е да знаеш кога да смениш темпото. Добрият следовател върши това по интуиция и само някой негов добър колега може да оцени такова изкуство; по същия начин само добрият следовател може да усети вътрешните промени, които настъпват у колегата му.

Разпитът продължаваше вече час. Отново и отново Фламсън се връщаше към загадките около доходите на лейди Ашбрук. Когато се прилага подобна тактика, натрупват се много повторения и затова магнетофонните записи на полицейските разпити са скучно нещо. Млада служителка влезе с три чаши чай и макар че сред сътрудниците на Брайърс Фламсън не беше щастливият любовник, очите му светнаха под тежките клепачи. Чаят беше слаб, разреден с много мляко. Брайърс, който през първия час бе изпушил половин дузина цигари, запали още една.

— Може би ще искате да узнаете — каза той нехайно, между другото, сякаш споменаваше, че новините по телевизията ще бъдат предадени двадесет минути по-късно от обикновено, — че разполагаме с информация, която вероятно ще ви заинтересува. Става дума за източника, от който е получавала пари лейди Ашбрук. Нали разбирате. Американският фонд, фонда на Контрольора.

— Фонда на Контрольора? — повтори Периман безизразно и равнодушно.

— Нали знаете. Парите са идвали периодически. Някой тук ги е получавал в английска валута. С тези пари са се изплащали всички сметки и разходи.

— Интересно — каза Периман безразлично.

— И това продължава след смъртта й.

— Така ли?

— Да, така. Фондът продължава да действува. Една значителна сума — не знаем точната цифра, но нека приемем, че са хиляда лири — е предадена на лорд Лузби. — Брайърс продължи със същия тон: — По наши сведения сумата е предадена от вас, докторе.

Шокът бе толкова силен, че за миг лицето на Периман се изопна и стана по младежки гладко. За миг той онемя. После заговори рязко и надменно.

— Мисля, че трябва да поздравя вас или някой друг за въображението, което имате.

— По-добре помислете, преди да продължите. — Този път Брайърс заговори с авторитетен тон: — Информацията ни е достоверна. Вие сте предавали парите от фонда на лейди Ашбрук още докато тя е била жива.

И точно тогава Брайърс направи единствената грешка в целия разпит. До този момент той говореше малко по-категорично, отколкото му даваше основание информацията, с която разполагаше. Не че преувеличаваше, просто използуваше уверено онова, което знаеше. Периман не се опита да му противоречи. Разпитът вървеше по-леко, отколкото Брайърс бе предполагал, толкова леко, че дори не бе се надявал на такова нещо. И той зададе следващия въпрос, убеден, че това е факт:

— Вие сте били Контрольора, нали?

— Какъв съм бил?

— Контрольора.

— Нямам никаква представа какво значи това.

— Да ви го кажа ли още веднъж? К-о-н-т-р-о-л-ь-о-р-а.

— Никой никога не ме е наричал така през целия ми живот. Тази дума ми звучи много глупаво.

Няколко секунди преди това Брайърс бе разбрал, че е направил грешка. Този път Периман възрази по друг начин. Изумлението и незнанието бяха напълно искрени. Едва по-късно Брайърс разбра защо е допуснал грешката си. Бе я направил съвсем механично. В кантората на О’Брайън — преди и след смъртта на стария адвокат — се бе говорило за контрол над паричните фондове. Парите били предавани в Лондон на някакво лице. На никого не било разрешено да узнае името му. По-добре било да го наричат Контрольора. Сузан и Лузби по чиста случайност започнали да го наричат така. В една от пачките банкноти, които получил Лузби, останало етикетче с написаната на машина дума, която двамата възприели. Американските и английските служители на криминалната полиция подели това прозвище. А Периман никога не бил чувал за него.

За тази проява на небрежност Брайърс сам се обвиняваше. По правило той проверяваше всички данни. Сега Периман възвърна самоувереността си и отчасти взе инициативата в свои ръце. Прояви такава наглост — може би се преструваше, а може би високомерието му надделя, — че прекъсна разпита точно тогава, когато Брайърс палеше нова цигара.

— Извинявайте, инспекторе, но не пушите ли прекалено много? — попита Периман.

Брайърс го погледна стъписан, без да знае какво да каже, и накрая отговори:

— Сигурно.

— Ако ви бях лекар, щях да поискам да си изследвате дробовете. Да ги изследвате редовно.

— Е, да, но не сте ми лекар — каза Брайърс.

— Може би от това губите само вие — продължи Периман.

— Ще изчакаме и ще видим, нали така? — каза Брайърс. — Всички ще умрем някога.

Тези думи бяха изречени с мрачна полицейска усмивка, която Хъмфри веднага би забелязал. Тя щеше да бъде още по-мрачна, ако краят на разпита можеше да доведе до бесилката. След време, като си припомняше, Брайърс изпита известно уважение към Периман заради хладнокръвието му. По някаква нелепа ирония на съдбата Периман може би сам бе наблюдавал такова хладнокръвие у свои пациенти, които по време на медицински преглед, обхванати от ужас пред смъртта, искат да бъдат на равни начала с лекаря и проявяват загриженост за неговото здраве.

— А сега да продължим — каза Брайърс и в гласа му прозвуча известна грубост — нещо, което не беше си позволил до този момент. — Имаме много работа. Да, знаем, че сте предавали пари преди и след смъртта на старата дама — продължи той. — Не можете да се укривате повече. Имаме намерение да узнаем всичко.

Тази нощ те не получиха възможност да узнаят всичко, но все пак узнаха някои допълнителни неща. Много от фактите, които бяха възстановявали един по един, се оказаха близо до истината. Макар и не всички. Периман беше готов, дори благодарен да се възползува от възможността да обяснява. Той вършел безобидна, приятелска, доброжелателна услуга.

— С това ще се занимават данъчните власти — отбеляза Брайърс безизразно. Той смяташе, че е възможно, дори вероятно Периман да не знае цялата история. Сигурно беше, че не я знае от самото начало. Тя датираше отпреди тридесет години, малко преди края на войната, преди Периман изобщо да е чувал за лейди Ашбрук. Въпреки това той призна, че се е срещнал с О’Брайън.

— Лейди Ашбрук не се доверяваше на много хора, нали? — попита Брайърс.

— Мисля, че не.

— Но в него имаше доверие?

— И с право. С право — Периман продължи с необичайно вълнение. — Той беше добър човек.

Какво странно отдаване на последна почит, сякаш направено от човек, способен на авторитетна преценка.

В осем часа отново поднесоха чай. А към девет — чиния, препълнена със сандвичи. Периман изяде повече, отколкото му се полагаше — или беше изнервен, или имаше апетит.

Засега Брайърс не даваше възможност на Периман да се отвлича от финансовите операции. Кой е измислил как да се действува? Периман не знаеше. Може би казваше истината. Никога нищо не е било документирано. В това отношение криминалните инспектори бяха познали: пълно мълчание, съвършена простота. Точно така трябва да се върши всяка тайна операция, мислеше Брайърс. И Хъмфри би се съгласил с него. Опитните хора знаят, че е по-добре да се действува простичко, отколкото да се използуват каквито и да било сложни методи.

Според Периман операцията започнала да действува години преди той да стане лекар на лейди Ашбрук.

И този път версията на криминалните инспектори се доближаваше до истината. Когато О’Брайън получил удар, трудностите се увеличили. Той бил неподвижен. Въпросът бил как най-сигурно да се предават пари, съобщения или инструкции на лейди Ашбрук. Точно това не било предвидено достатъчно точно, нито достатъчно навреме, както си представяше полицията. Стара история, помисли си Брайърс: човек често надценява противника си. Лейди Ашбрук и О’Брайън, изглежда, не били в състояние да намерят друг изход; помощ не можели да получат отникъде, трябвало да прибягнат до трето лице. Вероятно на нея не й е било приятно, но трябвало да намери в Англия някой, на когото да се довери. И така Периман бил включен в операцията.

— Кога стана това? — Периман съобщи точната дата — юни 1968.

— Защо тя се обърна към вас?

— Беше ми пациентка от няколко години. Имаше ми доверие.

— За вас това беше добре дошло, нали? — внезапно попита Брайърс.

Периман не показа нито за миг, че е изненадан, озлобен или разтревожен, гласът му не трепна. Напротив, заговори с известно задоволство.

— Освен това тя ме харесваше — каза той.

На Брайърс не му бяха нужни тези думи, за да разбере, че Периман е суетен, и то прекалено суетен. Но имаше някакъв подтекст, който засега той не можеше да си обясни, нито да разбере.

— Като мъж ли, искате да кажете? — попита той.

Периман отговори със същото задоволство:

— О, когато един мъж и една жена искрено се харесват, между тях винаги съществува някакво сексуално привличане. Тя, разбира се, беше над седемдесетте, но като лекар трябва да ви кажа, че сексуалното влечение не изчезва с възрастта.

За миг Брайърс изгуби контрол над себе си и избухна:

— Боже мой, няма защо да казвате това на един полицай.

Без да се смути, Периман продължи:

— Да, може би имаше някакъв сексуален елемент. Всички знаем, че възрастните жени често издигат в култ лекуващия си лекар. Но това не се отнасяше за нея. В случая беше друго. От това естествено нищо не излезе. Може би ако не бях лекар, щеше да е възможно…

— Сигурно, сигурно. — Брайърс побърза да се върне към основната тема: Как са стигали парите до Периман? Как ги е получавал? Както бе казал Хъмфри, това е един от най-старите проблеми във всички подобни разпити. Брайърс не бе сигурен, че получава изчерпателни отговори, но това нямаше значение и той не се впусна в подробности.

— Вие лично ли вземахте парите? — попита Брайърс.

— Разбира се, че не. Това щеше да провали целия замисъл.

— Защо? — отново попита Брайърс, макар и да знаеше, че това е самата истина.

— Защото, струва ми се, съм достатъчно известен човек.

Брайърс погледна изкосо колегите си. Те се бяха досетили, че ще има въпроси за начина, по който лейди Ашбрук е получавала парите си. Може да е бил примитивен, но и ефикасен.

Периман каза, че е бил посредник на лейди Ашбрук. Произнесе със задоволство тази дума. И презрително добави, че нито на него, нито на нея би им минало през ум да го наричат „Контрольора“. На него било възложено разпределението на парите й — и преди, и след смъртта й.

— Тя ми съобщи какви са желанията й. Както вече казах, имаше ми доверие.

— Да, това вече го чухме. А каза ли ви какво да правите след смъртта й?

— Да.

— Кой щеше да получи парите?

— От само себе си се разбира, че Лузби. Най-големия дял. И още един-двама души. Никой от тях не знаеше, че ще получи нещо. Това, разбира се, трябваше да се пази в най-строга тайна. Всъщност аз самият все още не съм измислил по какъв начин може да се постигне…

— Все едно, няма защо да се тревожите сега за това — подчертано любезно каза Брайърс.

Периман не се смути. Със същата подчертано подигравателна любезност той отговори:

— А вие няма защо да се тревожите за тези хора. Те не очакват нищо. А и сумите щяха да бъдат много малки, в най-добрия случай няколкостотин лири.

— И всичко това беше уточнено в разговор между двама ви? — Брайърс вече бе приел този факт.

— Точно това беше целта. Нищо да не може да се докаже.

— Абсолютно нищо.

След това Периман, сякаш от желание да помогне, добави:

— Един човек обаче знаеше, че може да очаква пари и в бъдеще. Това е лорд Лузби.

— Струва ми се, че трябва направо да ви кажа — отговори Брайърс с равен, монотонен глас, — че лорд Лузби не представлява интерес за нас.

Самоуверен и невъзмутим, с още по-надменен глас, Периман попита:

— С това, предполагам, искате да ми кажете, че си знаете работата, инспекторе?

— Може би за вас ще бъде по-добре да го имате предвид — продължи Брайърс със същия любезен тон. — Мисля, че засега повече не е нужно да се занимаваме с финансовите въпроси. Не знам дали и вие сте на това мнение, Джордж… — обърна се той към Фламсън.

— Научихме доста неща, шефе. А знаем и откъде можем да получим допълнителни сведения.

— Нали разбирате, докторе, както ви казах, всичко това е един подарък за данъчните власти. Предполагам, че те няма да се занимават с доходите на лейди Ашбрук. Не си струва да си губят времето и усилията за това. Но ще им се отвори работа по данъците върху наследството.

Настана тишина, кратка — като затишие пред буря. След това Брайърс каза през масата:

— Колко пари са останали в този американски фонд?

— Не знам.

— Не мога да ви повярвам.

— Казвам ви самата истина.

Сякаш подражавайки на Брайърс, Периман умишлено се умълча за известно време. След това, доволен, че може да каже нещо прозаично, добави:

— Двамата старци са умеели да мълчат като риби.

— Но все пак вие трябва да имате някаква представа. — Раздразнението на Брайърс започна да проличава.

— Казах ви, че нямам представа.

— Ние и сами можем да изясним това след време. — Брайърс продължи: — Но може би ще ми кажете нещо друго. Вие колко щяхте да получите от тази сделка?

Периман отправи невиждащ поглед към него, а очите му се разшириха.

— Колко?

— Точно това пресмятах. С лейди Ашбрук, разбира се, обсъждахме този въпрос. Тя не искаше да ме ощетява. Аз влагах от собственото си време и естествено поемах отговорност. Затова смяташе, че ми се полага малък хонорар. Спомена една сума от порядъка на две-три хиляди — обикновено такова било възнаграждението на посредника.

— Не е много — подхвърли Фламсън.

— Тя си правеше сметка на парите. О’Брайън също. А аз просто вършех приятелска услуга, това е.

— Разбира се, за всичко това няма никакви доказателства? — каза Брайърс.

— Не може и да има.

— А след смъртта й? Колко ви каза да задържите за себе си?

— О, не много. Лузби трябваше да получи двадесет хиляди лири на части. Подаръците не влизаха в сметката. А от останалото може би щях да получа малка комисионна за посредничеството.

— И твърдите, че нямате представа на каква сума би възлизало това възнаграждение.

— Никаква представа. Не съм очаквал нищо съществено.

— Разбира се, че не сте очаквали. — Брайърс продължи със същия тон: — Сега, ако нямате нищо против, да оставим тези работи. Не бива да си губим времето с дребни данъчни спекулации, нали разбирате.

— Тогава с какво друго да си губим времето? — Периман предизвикателно погледна часовника си. Десет минаваше. Разпитът продължаваше четири часа.

Брайърс каза:

— Тук става въпрос за убийство.

Гласовете издаваха малко, лицата — още по-малко. Магнетофонният запис или фотографската лента не биха запечатали повече вълнения, отколкото ако се водеше разговор за Националния театър например.

XXXVII

— Не е нужно да ви казвам каква е целта на всичко това, нали? — Брайърс говореше внимателно и бавно. — Искаме да ви питаме за убийството. Няма защо да ви го казвам.

— Не мога да се преструвам, че съм безкрайно изненадан. — Периман заяви това със самодоволен, снизходителен, сякаш добродушен сарказъм.

— Излишно е да ви обяснявам защо отделихме толкова внимание на парите. Засега оставям вие сам да прецените.

Брайърс угаси цигарата си. Пепелникът беше препълнен с угарки. Брайърс помълча. След това, сякаш спокойно, без да проявява настойчивост, попита:

— А вие? Вие бихте могли да я убиете, нали?

— Не разбирам какво искате да кажете с това. — Периман беше все така хладнокръвен.

— Сигурно ще разберете. Рано или късно. Нямате алиби за онази вечер. Знам, че на всеки може да се случи такова нещо. Но от вашите думи следва, че е възможно да сте били и в нейната къща. Съгласен ли сте?

— Не мога да докажа, че не съм бил там. Съгласен съм. Теоретично е напълно възможно да съм бил там.

— Както ви казах, това би могло да се каже и за други хора. Но вие имахте достъп до къщата, нали? Имахте ключ от входната врата!

— Смятам, че обясних достатъчно ясно — отметна глава Периман. — Аз й бях близък приятел.

— Преди всичко сте й били лекуващ лекар. Това ви поставя в особено положение. Би могло да ви даде известни предимства, нали?

— Не знам какво искате да кажете.

— Мисля, че знаете. Би трябвало да е ясно. Вие сте интелигентен човек. Ако е въпрос да се убие една стара жена, лекарят има известни предимства. Особено когато тя му е пациентка. Защото е свикнала с него, нали, свикнала е с ръцете му?

— На теория това е вярно.

— Вие имате хубави ръце, докторе. — Ръцете на Периман бяха отпуснати на гърдите му с опрени един в друг върхове на дългите пръсти, с бледокафеникави нокти, със силни, здрави палци.

— Да, казвали са ми.

— А имате и друго предимство. Знаете точно къде би трябвало да поставите ръцете си, за да свърши всичко без никакъв шум. Разбира се, би трябвало предварително да обясните защо носите ръкавици. Но за един съобразителен човек това изобщо не е проблем. Бихте могли да кажете, че идвате от посещение при друг пациент, болен от заразна болест.

Периман се усмихна.

— Да, един лекар би могъл да направи всичко това. Наистина ви поздравявам за въображението. Да, на теория всичко това би могло да се случи. Но бедата е там, че не се е случило.

Брайърс не обърна никакво внимание на тези заключителни слова и продължи:

— Има нещо в убийството, което все още не ни е ясно. Един лекар естествено би разбрал, че смъртта е настъпила. Защо тогава е трябвало да й разбива черепа? Съвсем ненужно. И рисковано. Добре че не се е изцапал с кръв. А може и да се е изцапал, но е взел мерки, които ние досега не сме засекли. Независимо от това, ако беше размислил, нямаше да постъпи така. Нямаше да грабне онзи чук. Естествено ние знаем, че след като убие някого, човек често губи разсъдъка си. Има толкова неприятни примери, че предпочитаме да не говорим за тях. Но в случая такова нещо няма. Все едно, може и да не е обезумял. Може би целта е била убийството да изглежда като дело на някой звяр или на малоумен крадец. Същото се отнася и за хаоса в стаята. Това е нещо като инсценировка; разбрахме още щом влязохме.

— Всичко това е плод на фантазията ви — забеляза Периман.

Брайърс бързо смени темата и рязко попита:

— През лятото сигурно сте мислили, че старата дама скоро ще умре?

— Съвсем не съм бил категоричен. — Отговорът на Периман прозвуча остро, компетентно, не толкова сдържано, както когато го бяха нападали направо. — Лекарската ми преценка беше, че е доста вероятно. Оказа се, че съм сбъркал.

— Ако не бяхте сбъркали, тя щеше да е мъртва. И вие щяхте да изпълнявате предварителните разпореждания, точно както правите в момента.

— Сигурно е така.

— И ако смъртта не беше насилствена, кой ли щеше да допусне, че в тази работа има нещо съмнително. Парите щяха да пристигат според разработения план.

— Естествено.

— Но диагнозата ви се оказа погрешна и тя можеше да живее още дълги години.

— Да, възможно е.

— Това ли беше причината за вашето нетърпение? — Незабелязано Брайърс се върна към предишната тема.

— Би могло. Би могло. Ако става въпрос за нечие друго нетърпение — каза Периман.

— Новината, че тя ще живее, сигурно ви е подействувала като шок.

— Ако човекът, е бил нетърпелив, може и така да му е подействувала. — Гласът на Периман не трепна. — Но аз не съм видял у никого подобни признаци. Предполагам, че просто нямам подходящи познати.

Сякаш размишлявайки на глас, Брайърс каза:

— Ако можехте да помогнете с нещо за удължаването на живота й, вие като неин лекар, разбира се, щяхте да го направите, нали?

— Естествено.

— Независимо от това какви мисли са минали през ума ви?

— Не разбирам какво искате да кажете?

— Професионалният дълг е нещо много странно. Съгласен сте, нали?

За миг тези реплики породиха нещо като взаимно разбирателство, което почти през целия разговор се усещаше, без открито да се проявява. Не ставаше въпрос за съчувствие, защото от страна на Брайърс то не съществуваше; той по-скоро изпитваше отвращение. Изпитваше също и друго чувство, по-дълбоко и по-обвързващо от съчувствието. Брайърс знаеше, че тази вечер няма да постигне нищо повече. Започнаха отново надълго и нашироко да преповтарят финансовите операции и възможните начини за извършване на убийството. Брайърс не бе разочарован. Трябваше да потисне оптимизма си, същия онзи оптимизъм, срещу който бе предупреждавал колегите си. Този човек нямаше да рухне, но щеше да отстъпва постепенно. Неочаквано Брайърс заяви, че са приключили за този ден, че на другата сутрин някои от колегите му ще зададат допълнителни въпроси и учтиво пожела лека нощ.

Малко по-късно оперативната група се събра, както се събира спортен отбор, за да обсъди как е минало състезанието през този ден. Всички видяха, че Брайърс забравя за умората, макар че през тези часове бе изразходвал много енергия. Очакваха момента, когато разследването ще приключи успешно, когато още едно задължение ще бъде изпълнено. На масата в Кабинета имаше бутилка уиски и някой каза:

— Всичко ще бъде наред, нали, шефе?

Това не беше въпрос. В атмосферата се чувствуваше всеобщо задоволство. Брайърс, който понякога бе хранил прекалено големи надежди, отвърна:

— Ще повярвам, когато видя с очите си. Ще повярвам, когато видя, че сме убедили съдебните заседатели.

— Да чукнем ли на дърво?

— От това вреда няма — каза Брайърс.

XXXVIII

На следващата вечер, докато другите двама полицейски инспектори разпитваха Периман, Кейт и Хъмфри седяха на канапето в гостната на Хъмфри. Кейт току-що бе дошла от кухнята, където бе приготвила нещо за хапване — вечерята бе сложена на малка масичка до Хъмфри. Уютна домашна картинка, би казал някой язвителен наблюдател. Картинката оставаше една и съща почти всяка вечер — промяна имаше само в менюто.

Въпреки това техните отношения не се бяха изменили. Кейт не бе направила решителната стъпка. Продължаваше да работи в болницата, да се грижи за Монти и да огражда Хъмфри с неотслабващото внимание на влюбена жена. Тя искаше да му доставя удоволствие и за нея бе удоволствие да прави нещо за него. Не искаше нищо за себе си. Освен да постъпва, както й се харесва — така й каза веднъж Хъмфри, на когото любовта даваше свободата да направи подобно изказване. Защото двамата живееха според условията, които тя бе поставила, а не той.

Кейт не можеше да се реши да остави Монти — да го остави на собствената му безпомощност. Смяташе, че постъпва трезво, по-трезво от повечето хора. Не беше сантиментална. Но не можеше да се реши веднъж завинаги да сложи край. Изглежда, навикът бе прекалено силен. Или утехата — не толкова благородна, колкото би се сторила на някоя по-суетна жена, — че един човек има нужда да се държи за нея.

Беше ли това проява на трезвост или точно обратното? Кейт бе заявила на Хъмфри, че още не е дошло време за крайната стъпка. И двамата приеха това положение. Тя живееше наполовина с него. Това беше особен вид щастие. В края на краищата щастието има повече разновидности, отколкото предполагат самодоволните или себелюбивите хора. Що се отнасяше до Кейт, тя определено се наслаждаваше на работата, която вършеше, и на усилията, които полагаше, макар че понякога си мечтаеше как ще живеят двамата с Хъмфри, когато станат свободни.

Знаеше ли Монти за това? Кейт и Хъмфри смятаха, че едва ли е възможно да не знае. Тя не прикриваше действията си, не даваше признания или обяснения, но нямаше и да лъже. Може би, както предполагаше Хъмфри, Монти едновременно знаеше и не знаеше — много хора изпадат в такова състояние, когато живеят с някакво подозрение, което не искат да приемат. Монти едновременно знаеше и не знаеше: за него се грижеха, както винаги се бяха грижили, всичко беше в ред, към него се отнасяха мило и весело, в къщата влизаха пари, изплащаха се всички разходи. А през това време той живееше с мислите си. Въпреки изключителността си той може би притежаваше някакъв вроден хитър инстинкт за самосъхранение. Ако бе предизвикал Кейт към открит разговор, това би й дало възможност да скъса с него завинаги. Така разсъждаваше Хъмфри; но беше сигурен, че ако изкаже гласно своите мисли, на Кейт все пак ще й стане мъчно.

Тази вечер, седнала удобно на канапето, тя следеше друга негова мисъл. Знаеше, че и той като криминалните инспектори се вълнува как ще протече разпитът. Подобно вълнение не говори особено добре за човешката природа. В такова състояние изпаднаха и познатите на лейди Ашбрук, докато чакаха да разберат дали тя е неизлечимо болна. Хората — колкото и да са добри (в границите на човешките възможности) — се оживяват при мисълта за чуждото нещастие. А Хъмфри не беше нито по-добър, нито по-лош от много други хора — така мислеше Кейт и имаше основание за това. Но въпреки че го обичаше, тя знаеше, че сега мислите му са другаде, че е разсеян заради предстоящия разпит. Знаеше също така, че следобед е говорил с Франк Брайърс. Беше уверена, че на Хъмфри му се иска да участвува в разпитите и завижда на другите.

Ако Хъмфри знаеше за оперативната група, събрала се по-късно същата вечер, може би щеше да завижда още повече. Обсъждаше се втория разпит. Настроението бе приповдигнато. Все едно че действието се развиваше по време на избори в главната квартира на единия от двамата кандидати в момент, когато победата започва да изглежда сигурна. Задоволството беше явно, това поне можеше да се каже за потупванията по раменете. Брайърс, в добро настроение като всички останали, обмисляше по-нататъшните действия и от време на време забравяше за другите грижи.

На следващия ден разпитът продължи според установения от Брайърс метод — този път въпросите задаваха Бейл и Норман Шинглър. До този момент финансовите операции бяха достатъчно изяснени или по-точно едва ли можеше да се очаква нещо повече от тях. Нищо обаче не бе изяснено по въпроса за убийството или за това къде е бил докторът през онази вечер. Двамата съобщиха, че Периман се е държал високомерно, бил неуязвим, говорел язвително. Отговарял по същия начин, както на Брайърс предишната вечер. Да, разбира се, че би могъл да бъде в къщата на лейди Ашбрук през онази нощ. Както и всяка друга нощ. Но просто не е бил там. Да, разбира се, че би могъл лесно да я стисне за гърлото. Пациентите били свикнали да ги преглежда. Но той просто не е направил това. Разбира се, да се удуши една стара жена не е никак трудно; всеки лекар знае това. И би могъл да го направи по-бързо от някой непрофесионалист. Той самият бил опитен лекар. Но не се е опитвал да прави такова нещо.

Но Норман Шинглър, който бе едновременно язвителен и упорит, успя в продължение на няколко минути да понакърни самочувствието на Периман. Шинглър продължаваше настойчиво да задава въпроси за прехвърлянето на парите, докато лейди Ашбрук е била жива. Сумите никога не били надхвърляли повече от две хиляди лири. Нищожна цифра, като се имат предвид предпазните мерки и сложната организация. Да, възможно е и така да се приеме, бе отговорил Периман с присъщото си безразличие. Може ли такива нищожни суми да станат причина за нейното убийство? Шинглър просто опипваше почвата. И изведнъж Периман загуби самообладание. За първи път по време на двата разпита. Това ли била според тях най-вероятната причина? Пари, пари, само за пари ли можели да мислят те?

— За какво друго? Хайде, кажете. — Шинглър нямаше намерение да изпусне този момент.

— Вие нищо друго не можете да видите освен пари и само пари.

— Добре тогава, кажете ни какъв е бил мотивът. Вие знаете, нали?

Периман постепенно възвърна самообладанието си.

— Вие не знаете какъв е мотивът. И аз не го знам. Защо трябва да го знам? Но не може да е заради пари. Вие, изглежда, само за това мислите.

Шинглър не успя да измъкне нищо повече. Периман бе отметнал назад глава — и Бейл, и Шинглър се дразнеха от този маниер, — отново бе възвърнал самообладанието си и се държеше надменно. Никой от инспекторите не бе разпитвал толкова ловък и хладнокръвен човек. И четиримата не само се дразнеха от него — той им беше противен, което бе съвсем необичайно. В същото време, без да искат, изпитваха някакво уважение към него. След време някои от тях казаха, че бил смел човек.

Пред тях на масата лежаха бележките на Шинглър от разпита през изминалия ден. Брайърс отново прочете за избухването на Периман.

— Много добре, Норман. Искам още веднъж да ми разкажете всичко. — Той просто попиваше думите на Шинглър. Попита Бейл дали не е забелязал нещо. И повтори, че Шинглър е налучкал верния път. — Много добре — добави Брайърс. — Следващия път аз ще продължа в тази насока.

Следващият път обаче не се оказа на следващия ден, както смятаха всички останали. Но въпреки неочакваната постъпка на Брайърс те разбраха, че има причина за това. Все пак се изненадаха, когато на другата сутрин без всякакво предупреждение Брайърс пусна доктора да си отиде у дома.

XXXIX

Може и да излезе нещо — така каза Франк Брайърс на Хъмфри, докато му обясняваше защо е пуснал Периман да поразмисли. Той сигурно вече си е дал сметка, че полицията знае доста неща. Когато човек останел насаме със себе си, защитната му броня изтънявала. Сега Периман може би си мислел, че полицията държи важен коз в ръцете си.

— Ех, защо не беше така — добави Брайърс. — Това ни е слабото място. Ще трябва всичко да измъкнем от него.

Брайърс не бе разговарял открито с Хъмфри от две седмици насам — откакто заедно със сътрудниците си бе обмислял бъдещата тактика. Сега, обзет от неспокойство, той искаше да говори. Налагаше си да бъде търпелив. Бездействието го бе изнервило.

Обади се на Хъмфри по телефона и го попита сам ли е вкъщи. Бе мрачна ноемврийска есен, не беше студено, във въздуха миришеше на пушек от горящи дърва. Брайърс влезе в гостната на Хъмфри и още преди да седне, пресуши една чаша.

И сякаш някой току-що бе прекъснал разговора им по средата, той продължи да обяснява защо е прекратил разпита.

— Имах усещането, че Периман все повече се затваря в себе си и нищо не може да се измъкне от него. Ако впечатлението ми е било погрешно, вината е моя.

След като помълча малко, добави:

— Нека си поблъска главата. Той си мисли, че е по-умен от нас. Нека си мисли. След две седмици пак ще го извикаме. Ще си играем на котка и мишка. Не е хубаво, но и друг път съм го правил. Ще видим кой кого.

Брайърс каза на Хъмфри какви са резултатите от първите два разпита. Не били лоши.

— Смятам, че вашите хора са поработили добре върху финансовите операции — отбеляза Хъмфри. В случая не бе необходимо да изпада във възторг. Нужни бяха обективни преценки.

— Разбира се, че са поработили.

— А що се отнася до убийството, не им провървя много, нали? Сигурно сте очаквали Периман да засече някъде. Но нищо не се получи.

— Той е мръсник, но не е обикновен мръсник.

— Ако сте прав, това е много меко казано.

— Прав съм. И вие знаете това, нали?

Хъмфри не отговори веднага на този въпрос. Брайърс продължи:

— Не е отстъпил и на милиметър, освен в случаите, когато нямаше друг избор.

Хъмфри често бе виждал как младият Франк не може да седи на едно място; сега Брайърс стана, протегна се и закрачи през дългата стая към прозореца. На Хъмфри, както седеше, стъклата му изглеждаха лъскавочерни, непрозрачни. Брайърс каза:

— Толкова много хора има наоколо. Защо, дявол да го вземе, онази нощ никой не е бил навън? Все някой трябва да го е зърнал.

Когато Брайърс седна в креслото си, двамата продължиха да говорят по същия начин — Брайърс натрапливо повтаряше онова, което вече бяха обсъждали до изтощение: липсващите факти, онези факти, които според думите му щели да сложат край на всякакви нови лутания. С какви дрехи е бил облечен Периман онази вечер? Къде са те сега? Безследно изчезнали. Отникъде ни звук.

Други въпроси, макар и не толкова важни, също чакаха отговор. Кого е използувал Периман като куриер, за да прибира банкнотите от хотелите? Никой нищо не знаеше, никой нищо не бе забелязал.

— Предполагам, че не сте забравили за съпругата му — обади се Хъмфри.

Брайърс нетърпеливо изруга.

— Много полезни съвети ни давате, няма що. И по-рано споменахте за нея. Нищо не може да се измъкне от тази жена. Занимавахме се с нея, докато свят ни се зави. Аз самият имах още един разговор с нея.

— И какво излезе?

— Абсолютно нищо. И на нея окото не й мигва.

— Смятате ли, че знае?

— Може всичко да знае. Може и нищо да не знае. Седи, ухилена до ушите. После сигурно отива в католическата черква зад ъгъла.

— И на вас ви се иска да чуете как се изповядва, а?

Брайърс отново изруга. В този момент той бе забравил, че е съвременен човек и си спомни как старият му дядо заклеймяваше църковната изповед и други недостойни католически хитрини.

Хъмфри се замисли за брака на Периман. Близки ли са двамата съпрузи? Толкова ли е силна брачната им връзка, та ги е обрекла на съучастничество?

Той познаваше Алис Периман съвсем повърхностно, но нейната самодоволна вяра в бога винаги го бе отблъсквала. Мисълта за брака й обаче го насочи към Брайърс. И Хъмфри попита небрежно, за да прикрие искрената си загриженост, как е Бети.

— Не е добре — с неочаквана горчивина отговори Брайърс. — Изглежда, че дойде краят на ремисията.

— Съжалявам. Не знаех. — Думите му прозвучаха неубедително, безсмислено.

— Никой не знаеше — отговори Франк и добави: — Отново вижда образите двойно. И окуцява.

— На колко ли мъки е обречена.

— На никого не е сторила зло, а сега години наред трябва да се мъчи. И хората вярват в божията справедливост. Непоправими глупаци.

Хъмфри не го бе чувал друг път да говори по този начин. Но Брайърс бързо потисна яростното си избухване и сдържано каза:

— Тя питаше за вас преди един-два дни. Съжалява, че не може поне малко да излиза навън.

След тези думи Брайърс отново се върна към служебната тема. Хъмфри си помисли, че въпреки надвисналото зло, въпреки дома, където всеки ден го очакват, той си върши работата. И най-странното бе, че нищо не му личеше и че енергията му беше неизчерпаема.

Брайърс сподели впечатленията си от разпитите на Периман.

— Много е издръжлив — каза Брайърс, — много издръжлив физически. Аз си въобразявах, че ще се изтощи. Но той не беше по-изморен от мене.

Хъмфри се усмихна с разбиране. Беше се сблъсквал с изключителната издръжливост на Брайърс.

— Много е суетен — продължи Брайърс.

Хъмфри кимна.

— Сред престъпниците има много суетни хора — каза Брайърс. — По-суетен човек от този не съм разпитвал.

— А аз бих отишъл по-далеч в разсъжденията си — започна Хъмфри. — Има едно качество, което в миналото хората са ценели; наричали са го вродено високомерие. Тук Периман би получил много висока оценка. — Хъмфри леко се усмихна. — Това е странно качество. Познавах няколко герои от войната, истински герои, които го притежаваха, но у тях то беше потиснато и смачкано. Предполагам, че най-великите мъченици също са го притежавали. Точно това ме смути най-много у Периман, когато се срещах с него…

— Повече не искам да се сблъсквам с такова нещо, ей богу. Бих пожертвувал и някои герои, и мъчениците, само да можехме да се отървем от перимановците.

— Това качество извисява някои хора. Вдъхва им смелост, когато умират в мъки. А други принизява — те убиват, подлагайки жертвата си на мъчения.

Хъмфри замълча и погледна Брайърс. Двамата добре знаеха на какво са способни някои хора. Неотдавна в същата тази стая Брайърс си бе задал въпроса до каква степен на всичко това трябва да се даде гласност. Но бе възприел по-безстрастна позиция дори от Хъмфри.

— Във всеки случай — продължи Хъмфри — пред вас се открива някаква възможност. Колкото и надменен да е човек, надменността не може да прикрие всичките му слабости. Вие все пак налучкахте нещо, нали? Вашият млад сътрудник, как му беше името…?

— Шинглър.

— Шинглър — той успя да се добере до нещо. Може би е имал късмет. Вие, разбира се, ще продължите в тази насока.

— Разбира се.

Както едно време, така и сега двамата говореха като колеги.

— Въпросът за парите — продължи Брайърс. — Казаха ми, че побеснява и при най-малкия намек за пари. Шинглър дори не му казал, че е убил за пари. Но самата мисъл за това го възмутила. Та той стои много над тези неща. Ще приложа всички хватки, които ми дойдат наум. Шинглър ще седи до мен само за да му напомня за последния разпит. Има, надежда Периман сам да изтъкне друг мотив. Ако успеем да го изкараме от кожата му. Знаете ли, мога да си представя как човек като него иска да извърши нещо грандиозно. Каквото и да е. Кое може да го спре, след като си мисли, че е десет пъти по-умен от всички останали? И по-хладнокръвен? И че е заобиколен от тъпаци и негодници? Всичко би могъл да направи. Защо не и това?

Брайърс замълча, после бързо попита:

— Представяте ли си как е възможно такова нещо?

— Не си го представям толкова добре, колкото вие.

— Аз самият се съмнявам, че мога да изпитвам такива чувства — каза Брайърс така, сякаш ироничният отговор на Хъмфри не му бе направил никакво впечатление. — Но си представям, че той може да изпитва подобни чувства.

— Да, знам. — Последните думи на Хъмфри може би прозвучаха иронично, но сега той говореше искрено. Имаше предвид големия талант на Брайърс да води разпити. Той просто влизаше под кожата на човека, седнал срещу него. И не само го разпитваше, а споделяше чувствата му. Това е необикновен талант. Ако не го притежаваш по рождение, не можеш да го придобиеш. Хъмфри не го притежаваше, поне в такава степен. Веднъж или два пъти се бе упрекнал, че не е в състояние да си представи параноята на Том Търкил. Брайърс би могъл да го направи. Той имаше способността да се вживява, способност, която днес наричат емпатия. Когато двамата с Брайърс работеха заедно и Хъмфри искаше да се разсее от приказките на разни претенциозни колеги, той се успокояваше с мисълта, че макар и да не притежава емпатията на Франк Брайърс, има по-добра интуиция. А като ги видеха двамата, някои всезнайковци самоуверено твърдяха точно обратното.

— Може да изпробвате още един ход — каза Хъмфри. — Нали помните, че старата дама се страхуваше да не умре от рак. А той е бил нейният лекар. Възможно е между двамата да е имало споразумение — Хъмфри се сети за един разговор в градината на Площада. — Нищо чудно тя да е разчитала, че той ще й осигури безболезнена смърт, когато повече не може да търпи мъките. Така е щяла да бъде в негова власт. Но когато е разбрал, че тя е здрава, че няма рак, че няма нужда от доверен лекар, сигурно е излязъл от релсите. Край на властта.

— Ще опитаме. — Брайърс бе готов да слуша, както бе слушал и по-рано. Сякаш искаше да стои още дълго и да разговаря с Хъмфри. Обвиняваше се, че толкова късно е забелязал колко много се различава Периман от другите. А е трябвало да го усети още в самото начало. — Да, каквото било, било — добави Брайърс, но въпреки това продължи да говори за минали неща. Откакто се бяха спрели на Периман, не бяха допуснали много грешки. А това съвсем не беше лесна работа. И като наруши собствената си въздържаност, той изпи още една чашка. Тази вечер нямаше с какво да се захване. Хъмфри чувствуваше, че Брайърс би се заел с каквато и да е дейност само за да не мисли за жена си. А колко несправедливо беше, че и самият Хъмфри, макар и щастлив с Кейт, чието здраве не му създаваше никакви тревоги, също така би се радвал да се заеме с някаква дейност.

Брайърс каза, че в някои моменти следователската работа била на „доста добро ниво“. Той се гордееше с момчетата си. Гордостта му беше искрена — това беше друга тема за разговор. Финансовите справки изисквали голямо ровене. Но на момчетата затова им плащали. Не са направили нещо изключително, но все пак са свършили добра работа.

Като се усмихна виновно, Хъмфри неочаквано го прекъсна и без всякаква връзка каза:

— По-добре да ви призная.

— За какво говорите?

— Подозренията ми се оказаха неоправдани. Вие бяхте прав за Периман.

Очите на Брайърс светнаха, но той отговори делово, без да показва някакво самодоволство или суетност.

— О, да, прав бях. Но не забравяйте, че вече направих две-три грешки. Така че равносметката не е чак толкова добра.

Хъмфри се усмихна по-широко.

— Съгласен съм, че е той. — И неговият тон бе деловит. — Но ще ви кажа и нещо друго. Той може да ви наговори красиви приказки. Може и да си вярва на приказките. Но го е направил за пари.

Брайърс не отговори веднага — лицето му стана безизразно, устните му се свиха.

— Може би не е било само за пари — каза той.

— Ако не бяха парите, нямаше да го направи.

— Никога ли не допускате, че съмненията ви може да бъдат полезни на някого?

— Защо трябва да се ласкаем? Вие, Франк, сте видели много престъпления. Лесно е да се измислят мотиви. Още по-лесно е да се направи така, че мотивите да изглеждат по-сложни, отколкото са всъщност.

Брайърс беше приятелски настроен, но неотстъпчив.

— А вие освен престъпления сте видели и много други неща. И смятате, че хората не са добри, нали? И затова искате да приемете, че навсякъде цари мрак и простота, не е ли така? Така е, защото нямате особено високо мнение за себе си.

XL

Само няколко часа след този разговор се получи информация от сътрудниците на Скотланд Ярд в Ню Йорк. Техните американски колеги бяха провели любезен разговор с хората от фирмата на О’Брайън. Желанията на техния стар служител трябвало да се уважават, но при създалите се обстоятелства смятали, че е редно да съобщят някои поверителни данни. Проверили на каква сума възлиза фонда на Контрольора. Сумата била смущаващо малка. Толкова малка, че следователите, които изучавали документите, помолили адвокатите отново да ги проверят. Но те не открили нищо ново. Остатъкът от сметката възлизал на по-малко от 15 000 лири. Брайърс разказа всичко това на Хъмфри, без да направи някакъв коментар, без да прояви задоволство. Ако Периман бе убил заради пари, значи го е направил за няколко хиляди лири. Хъмфри трябваше сам да стигне до някакво заключение.

И Хъмфри не направи никакъв коментар. Предстоеше му да изпълни едно задължение — то му бе неприятно, но не можеше да го отложи. И сега, тръгнал с колата към дома на Брайърс, той изпитваше същия страх, който бе изпитал през лятото, когато бе отишъл да види лейди Ашбрук, преди да дойдат резултатите от изследванията. Може би с възрастта бе станал по-безчувствен към човешките страдания, но все пак не можеше да остане равнодушен към гледката, която представляваше тази млада жена. Трябваше да си наложи да я посети следобед. Франк щеше да работи в Кабинета. А Хъмфри щеше да се озове насаме с болната жена. Тя му беше симпатична. Беше добра. Той все още чуваше горчивите думи на Франк.

Като паркира колата, той погледна къщите на отсрещния тротоар, скътани зад градините, където дори и през ноември цъфтяха традиционните рози. Денят беше ясен и на залязващото слънце прозорците на долните етажи проблясваха като полирани щитове. Всичко изглеждаше толкова спокойно, толкова безопасно. Със същата неохота, с която бе вървял към дома на лейди Ашбрук през юли, той тръгна сега по чакълената пътека към вратата на Брайърс.

Натисна леко звънеца. Наложи се да звънне втори път. Последва тишина. А после отвътре нещо започна да се движи по коридора, по покрития с мозайка под; чу се странен, стържещ шум.

Вратата се отвори. Бети стоеше пред него, подпряна на рамка с колела. Усмихна му се нежно за добре дошъл.

— О, Хъмфри, каква приятна изненада — отново се усмихна тя. — Влизайте направо. Идете в задната стая. Аз не мога да се движа много бързо.

Бети се добра до стаята и успя сама да се настани в едно кресло.

— По-голямата част от времето си прекарвам тук — каза тя. — По-рано това беше кабинетът на Франк. Трябваше да го изхвърля оттук. Сега всичко ми е подръка. Смешна работа е това да вървиш като дете в проходилка.

Тя беше в същото приповдигнато настроение, което преди време бе подействувало така потискащо на Хъмфри. Лицето й почти не се бе променило, може би беше леко отслабнало. Очите — хлътнали и може би малко по-бляскави. Бети поиска да му направи чай — не било трудно, кухнята се намирала отсреща през коридора. Хъмфри не й позволи. Каза, че не обича чай. Хвана ръката й. Тя му се стори гореща и сякаш леко трепереше.

— О, хубаво е, че дойдохте — каза тя.

— Франк подхвърли, че ви е приятно, когато идват гости.

Тя му се усмихна очарователно, но този път открито, нетърпеливо, искрено.

— Не, не. — Гласът й прозвуча безизразно, плътно и ясно. — Исках да поговоря с вас. Може ли?

— Как да не може!

— Става дума за това, което причиних на горкия Франк. Страхувам се за него.

— Да, имате основание. — Хъмфри трябваше да говори също така открито. Тя не се самозалъгваше. Той също.

— Не, не. Нямам предвид онова, което се разбира от само себе си. Естествено аз съм му в тежест. И така ще бъде още дълго. Нали разбирате, тази болест не води до смърт. Казаха ми това съвсем категорично. По всяка вероятност ще живея не по-малко от него. На мен така ми е добре. Ще се изненадате, ако разберете колко много получавам от живота при тези условия. Но за него е трудно. Той е много добър. Въпросът обаче не е там. Имах предвид нещо съвсем друго.

Тъй като веднъж бе изтълкувал погрешно думите й, Хъмфри изчака тя да продължи. С бляскав, напрегнат, трескав поглед Бети каза:

— Помните ли последния път, когато бяхте тук?

— Много добре.

— Помните ли какво казах?

— Какво?

— Не, трябва да си спомните. Казах, че бих искала той да направи нещо добро. И вие също. Той сигурно си е помислил, че аз не съм доволна от начина, по който живее.

Хъмфри не бе обърнал внимание на тези думи и сега трябваше да се престори, че си ги е припомнил.

— Струва ми се, че подхвърлихте нещо такова — отговори той. — Но не му отдадохме голямо значение.

— За мен има значение. — Лицето й, все още свежо и нежно, пламна. — Но не трябваше да казвам това; може да съм го засегнала.

— О, хайде, хайде — заговори искрено той, защото видя колко присърце приема тя всичко това. — Всички знаем, че всеки порядъчен човек би искал да направи света поне мъничко по-добър. Но коя професия трябва да избере човек, за да е убеден, че върши добро? А с работата си Франк може да допринесе светът поне да не става по-лош. И това е достатъчно оправдание за един порядъчен човек.

— Неговата работа води до отрицателни резултати.

— Че колко са хората, постигнали истинско морално удовлетворение? Аз мога да ги преброя на пръстите на едната си ръка.

— Няма да споря с вас. Проблемът не е там. Пак ви повтарям. Страхувам се да не съм го засегнала. Няма значение дали съм била права; не трябваше да казвам това. Ако можехте да си спомните… бях сигурна, че сте запомнили. Как ми се иска да си взема думите назад.

Бети не можеше да си вземе думите назад и затова така силно преживяваше всичко. По бузите й се стичаха сълзи, но тя не ги изтри, не ги забеляза, сякаш те бяха нещо обичайно, като нейната усмивка.

Може би това, че тя така отчаяно се хващаше за някакви думи, изречени преди месеци, незабелязани или забравени от другите, беше наред със сълзите проява на болестта й. Пък и тя беше толкова чувствителна към най-незначителните нюанси в отношенията си с онези, които обичаше, и дори с онези, които й бяха само симпатични, Че Хъмфри се почувствува като човек, скрит зад непроницаема броня, докато тя беше съвсем беззащитна.

— Бети, мила, от какво всъщност се страхувате? За него ли ви е страх?

— О, толкова е просто, не разбирате ли? Единственото, което му е останало, е работата. И грижите за мен. Страхувам се да не си мисли, че аз не одобрявам работата му и затова да престане и той да я цени. Двамата винаги сме били много близки. Такава е нашата любов. Може да ви прозвучи ужасно, но той ме уважава. Там е бедата. Страхувам се, че волята му отслабва заради мен. А за работа като неговата е нужна силна воля, нали? Ще се чувствувам много виновна, ако е заради мен.

Колко е добра, каза си Хъмфри, докато гледаше лицето й с правилни черти, мило, интелигентно, състрадателно, нежно и любещо; но Бети бе и малко суетна. В случая на нравствена основа. Франк може и да смята, че тя е по-положителна личност от него. Но той е човек, който трудно ще се поддаде на чуждо влияние, дори на нейното, помисли си Хъмфри. Но заради състоянието, в което тя се намираше, той не можеше да й каже това.

— Струва ми се — започна Хъмфри уклончиво като никога, — че се тревожите прекалено много. Почти съм убеден, че е така. Разбирате ли, не съм сигурен, че той е схванал пълния смисъл на думите ви онази вечер, както не го схванах и аз. Не съм забелязал нещо да го е разстроило. Пред мен не е направил никакъв намек, ни най-малък.

— Дано да сте прав. Но като че ли не сте съвсем убеден.

Хъмфри се поколеба.

— Аз лично се страхувам за Франк по други причини. След това, което се случи с вас, той се потопи в работата си. Вие точно това казахте. Просто е погълнат от сегашното разследване. Може би ще се отдаде на работата си дори още повече. Само по себе си това е хубаво. Засега в цялата страна той е може би най-добрият професионалист в своята област. И ще получи заслужен успех. Но може би с цената на нещо. Талантът му отчасти зависи от факта, че все още не е душевно огрубял като повечето от нас. Запазил е въображението си. Но може би ще забележите, че започва да загрубява. Не към вас, а заради вас. Ще бъде жалко. Ще трябва да го следите и да му помагате. Вие сте единственият човек, който може да направи това.

Бети отново се разплака, но този път с облекчение.

— Знам — каза тя.

— Засега в живота му е вървяло, нали така? — Хъмфри продължи да я успокоява. — Това е първото истинско страдание, което преживява. А страданието може да направи още по-силни някои хора. Но в такива случаи човек също губи. Аз лично съм преживявал подобно нещо веднъж или два пъти. Не съм бил кой знае колко добър човек на младини, но знам, че в резултат на преживяното станах много по-лош, отколкото бях. Но в същото време и по-силен. Това може да се случи и с Франк. Внимавайте с него.

— Бих искала да си поговоря с вашата приятелка Кейт — каза Бети. Тя не можеше да се запознава с нови хора и никога не бе виждала Кейт, но проявяваше все по-задълбочен интерес към хората, за които чуваше. — Бих искала да я попитам наистина ли сте изгубили всичките си илюзии, както искате да ме убедите. — Тя погледна Хъмфри с блесналите си очи. — И нещо друго бих искала да я попитам. Тя има опит в съпружеската любов, нали?

— Известен опит може би има.

— Да-а. До следващата ремисия — ние, разбира се, не знаем кога ще бъде това, но се надяваме, че ще е скоро — аз вероятно ще остана парализирана от кръста надолу. Така беше последният път. За Франк това е много мъчително. — Тя търсеше думи, за да продължи, а Хъмфри си помисли, че на нейно място Кейт не би се затруднила. — Той не е такъв мъж, на него не му е безразлично дали жената до него реагира, или не. На мен ми е все едно. Но Франк не може да понася това. И стои далеч от мен. Какво би направила Кейт, ако вие двамата бяхте в нашето положение?

— Не би могла да направи кой знае какво, нали?

— Все пак тя познава живота. Няма ли да ви каже да потърсите утеха другаде?

— Възможно е — отговори Хъмфри. — Тя не е светица. Но това няма да й се хареса много.

— А ще го направи ли?

— Мисля, че най-вероятно ще остави на мен да реша. Без да й казвам нищо. Тя не е никак наивна, дори напротив — много е разумна. Знае, че понякога прекалената искреност може да навреди повече от мълчанието. В някои случаи най-добре е човек да запази мълчание.

— Мислите ли, че Франк би трябвало така да постъпи?

— Само човек в неговото положение може да отговори на този въпрос — каза Хъмфри.

— Не знам дали той е способен на такова нещо.

Когато Хъмфри й каза, че трябва да си върви, Бети му се усмихна плахо и нежно, без любезни преструвки.

— И за двама ни този разговор не беше приятен, нали? Но вие ми помогнахте, макар че не го съзнавате.

Хъмфри с облекчение излезе на улицата и пое успокояващия есенен въздух. Същото облекчение бе изпитал и когато си бе тръгнал от дома на лейди Ашбрук. Но сега, след срещата с тази млада жена, не се чувствуваше толкова потиснат, както при срещата със старата дама. Може би защото Бети беше мила и да се държиш мило с нея бе съвсем естествено; а може би защото въпреки болестта сянката на смъртта не витаеше наблизо.

XLI

През тези последни дни на ноември следователите разговаряха в Кабинета. Знаеше се, че много скоро Брайърс ще извика доктора на нов разпит. В атмосферата се усещаше възбуда, която някои се опитваха да потиснат. От метеорологична гледна точка атмосферата беше достатъчно потискаща, защото улиците около полицейския участък бяха навъсени и мрачни, облаците се спускаха ниско под белите следи на реактивните самолети, а дъждът, макар че не беше силен, сякаш никога нямаше да спре. Зад ъгъла на Елизабет Стрийт под тъжното ръмене на дъжда потокът от чадъри не секваше. Магазините, бляскаво украсени за Коледа, предлагаха дивеч, риба, бакалски стоки, вина. Като прекосяваха улицата, за да отидат в кръчмата, полицаите долавяха миризмата на сирене и плодове, която им напомняше за малки градчета в пазарен ден.

Брайърс прекарваше времето си, като изслушваше всеки, който желаеше да говори. Сега, когато бяха към края, той вдъхваше някаква увереност. Хората бяха убедени, че ще намери изход. Когато забелязаха, че патологът Морган прекарва доста време с Брайърс, увереността им се засили. Някои от тях знаеха, че Морган е най-подходящата компания в лошо време; но не знаеха друго — той е бил принуден да съобщи на Брайърс, че за в бъдеще не може да очаква никакви допълнителни данни от съдебно-медицинската експертиза. Морган му каза, че като студент Периман се славел със стремежа си да бъде пръв във всичко, на което Брайърс бе отговорил: „Кажете ми нещо, което още не знам.“

Сътрудниците влизаха и излизаха, а Брайърс продължаваше часове наред да седи в Кабинета. Макар че тримата, които бяха присъствували на разпита — Бейл, Фламсън и Шинглър — обикновено бяха с него, той викаше и други хора. Брайърс се подготвяше за финалния удар.

— Не обичам предварително разработени планове — неведнъж повтаряше той. — В случай като този решенията трябва да се вземат в момента. Предварително разработените планове винаги се оказват погрешни.

Но Брайърс не казваше точно това, което мислеше. Той имаше планове, предвидени за неочакван развой на нещата, планове, които все още не бяха формулирани с думи. Той слушаше, така както бе изслушал Хъмфри и Морган. Казваше на колегите си какво мисли. Понякога беше откровен, друг път — потаен. Дори на Бейл, пълен не с идеи, но с енергия, на когото имаше абсолютно доверие, Брайърс не казваше всичко.

Това не приличаше много на добре организирана операция, при която някой началник събира подчинените си, за да обсъди с тях как да се наложат над друг отдел. Брайърс по-скоро напомняше за филмов режисьор, за творческа личност, свикнала да съществува в една среда, където нищо не е сигурно и думите не означават нищо или точно обратното, могат да означават всичко, а той проучва възможностите за действие, преди да се срещне с продуцента — влиятелен и неотстъпчив човек, на когото режисьорът няма доверие.

На Бейл беше възложено да отиде при доктор Периман на втори декември и да го покани отново в полицейския участък. Поканата бе отправена любезно. Бейл предаде, че всички знаели колко неудобно щяло да бъде за Периман да се откъсва от работата си. Любезното отношение на полицията се изразяваше и в това, че поканата бе предадена именно от този авторитетен, сериозен на вид главен инспектор.

След като доведе доктора в полицейския участък, Бейл съобщи, че е бил приет с открито възмущение. Предишният път Периман бе поканил полицейските служители в гостната си и се бе държал с тях високомерно, снизходително, покровителствено.

Този път избухнал и попитал кой ще върне на един обикновен гражданин загубеното време и пропилените пари. Въпреки това, след като се обадил на друг лекар (само на него, на никакъв адвокат, отбеляза Бейл), Периман тръгнал. По пътя почти не говорел, само се изказал с ироничен тон за времето. Беше отвратителна сутрин, светлините на магазините и на прозорците от горните етажи на сградите едва разреждаха мрака.

Въведоха Периман в същата стая, където бе разпитван и преди, донесоха му чаша чай и го оставиха сам. В Кабинета Бейл разказваше впечатленията си. Разнесоха се възгласи на одобрение.

— Май започва да поддава — каза някой.

А един от най-младите добави:

— Днес той няма да ви създаде много затруднения, шефе. — Всички стояха прави и младежът се провикна: — Бас държа, че е готов да изпее всичко.

Брайърс се усмихна накриво, но гласът му прозвуча тихо:

— Ще видим, ще видим.

Младият следовател повтори:

— Днес ще изпее всичко.

Странен израз, който означава „казвам истината“, „признавам“. Преди години студенти-филолози започнаха да използуват този израз в знак на протест, когато искаха открито да заявят мнението си по някои въпроси; след това той бе подет от хомосексуалистите, които се опитваха да провъзгласят своето „верую“. По същото време по-отраканите млади полицаи не устояха на изкушението и го възприеха за свои собствени цели. Сега Брайърс не му обърна внимание. Той не бързаше, макар че това бе само професионален навик. Наближаваше единадесет часа, когато кимна на Шинглър и се запъти към стаята в дъното на коридора.

— Добро утро, докторе — поздрави той, възприел отново любезния тон.

— Добро утро, инспекторе. — Периман не се надигна от стола, само кимна.

В малката стая беше уютно. През прозореца се виждаше, че навън цари мрак като пред слънчево затъмнение. Дъждовните струи проблясваха като копия. Вътре беше светло и топло, но не прекалено топло. След влизането на Брайърс и Шинглър поднесоха чай. Пред стола на Брайърс бяха поставени един излъскан пепелник и два пакета цигари.

Обстановката тук беше уютна. Периман отметна назад глава — това движение толкова силно бе подразнило Брайърс първия път — и каза:

— Преди да започнем, искам да направя едно изявление.

— Аз ще го запиша — с готовност се отзова Шинглър.

— Не, не. Не в такъв смисъл. Искам да ви кажа, инспекторе, че естествено съм съгласен да ви помогна по всякакъв разумен начин, по който мога…

— Сигурен съм, че сте съгласен — съвършено безизразно каза Брайърс.

— Но искам да ви напомня, че си имам собствена работа. Вие сериозно ми пречите и може да има много сериозни последици за някои от пациентите ми, ако отново ме извикате тук без предупреждение. Всичко си има граници. Нека това да ви стане ясно. Днес съм на ваше разположение, но ако решите да подновите поканата си, ще бъда принуден да се обърна към адвоката си.

— Това е ваше право, докторе.

— Нали разбирате, последния път, когато бях тук, ви оказах по-голяма помощ, отколкото можехте да очаквате…

— Това е въпрос на мнение, не е ли така?

Брайърс отчете, че Периман току-що му е показал как човек може да се владее. Малко хора притежават такова самообладание, помисли си той по-късно. И от това му стана още по-трудно да се владее.

Нямаше време за заобикалки. Брайърс направо каза:

— Искам да се върнем към болестта на лейди Ашбрук. По-точно към момента, когато се е предполагало, че тя има рак.

— Вече ви казах всичко по този въпрос.

— Искам да сме съвсем сигурни. Вие ми казахте, че сте очаквали резултатите от изследванията да бъдат положителни.

— Смятах, че това е възможно.

— Смятали сте, че това е повече от възможно, нали? — намеси се Шинглър.

Без да го погледне, Периман отговори:

— Казах вече на главния инспектор…

— Че е било съвсем вероятно резултатите да са положителни. Добре тогава — продължи да настъпва Брайърс. — Имали сте една пациентка, която е била неизлечимо болна. Така ли е?

— Точно така.

— А тя ви е била повече от пациентка. Познавали сте я много добре. Тя е предоставила на вас финансовите си проблеми…

— За всичко това вече говорихме. При това до втръсване, ако мога така да се изразя. Сигурно вече сте разбрали, че от тези разговори няма полза.

— Ние сме търпеливи.

— Аз също съм принуден да търпя.

Брайърс гледаше невъзмутимо, сякаш не бе чул думите му.

— Всички сме съгласни, че вашата близка и пациентка е била непрекъснато пред очите ви, нали така? И вие сте имали пълно основание да очаквате, че ще й бъде съобщено най-лошото. Тя също го е очаквала. Сигурно е говорила за смъртта си — с вас, докторе. Вие сигурно сте били първият човек, с когото е говорила.

— Разбира се, че говореше за това. Не се самозалъгваше.

— И трябваше да разчита на вас, ако се стигнеше до най-лошото. Вие можехте да облекчите смъртта й. Говорила ли ви е и за това?

Периман отвърна със снизходителна усмивка:

— Тази тема, изглежда, не ви дава мира. Но това е тайна между пациент и лекар. И аз имам намерение да запазя тази тайна.

— В едно нещо не можем да ви обвиним и това е липса на дискретност, така ли? — За първи път гласът на Брайърс прозвуча заядливо.

— Ако искате да кажете, че не нарушавам лекарската тайна, прав сте. — Периман възвръщаше високомерния си тон, а Брайърс не искаше да допусне това.

— Въпросът е, че тя е била в ръцете ви. Ден след ден. Мислела е, че смъртта все повече се приближава. Не е имала на кого да разчита, освен на вас. Така ли е?

— Неведнъж съм се озовавал в такова положение.

— И двамата сте се почувствували особено, когато сте разбрали, че всичко е било фалшива тревога. Тя вече не е имала нужда от вас. За да облекчавате страданията й.

— Можете да правите всякакви предположения, инспекторе. Опитах се да ви втълпя, че всички разговори с моята пациентка остават в тайна. И ще останат. Без съмнение тя беше крайно напрегната. После разбра какви са резултатите. Напрежението изчезна. Това е всичко.

— А с него изчезна и необходимостта да разчита на вас.

— Просто вече не беше нужно да я виждам всеки ден. Но не забравяйте, че продължавах да й бъда лекуващ лекар.

Този начин на действие, подсказан от Хъмфри, явно не водеше до никъде. Но двамата с Шинглър имаха и друг вариант. Досега Шинглър бе мълчал и си бе водил бележки като прилежен секретар. Изведнъж обаче той се намеси с рязък глас:

— Но за нея сте били и много повече от лекар, нали?

Периман, който до този момент не му бе обърнал внимание, сега го погледна. След това, отметнал назад глава, впери очи в тавана, сякаш отегчен от това, че някакъв си подчинен си позволява твърде много.

— Така ли мислите? — попита пренебрежително Периман.

Той може би не забелязваше Шинглър, но Шинглър не го изпускаше от очи. Красивото лице на младия човек, в което имаше нещо лисиче, бе съсредоточено. Лъскавата му черна коса блестеше на светлината на настолната лампа. По същия начин блестяха и големите му кафяви очи. Думите излизаха от устата му насечено, сякаш без да движи устните си.

— За нея сте били много повече. Не всеки лекар урежда финансовите въпроси на пациента си, нали така?

— Няма ли вече да приключим с тази история? — обърна се Периман към Брайърс.

Шинглър продължи да настъпва.

— Казахте, че неведнъж сте изпадали в такива положения. Случвало ли се е друг път пациентът ви да умре и вие да се разпореждате с неговия таен паричен фонд? Нали няма да започнете да ни уверявате, че това не ви е минавало през ума? Ако умре, парите остават във ваши ръце. Както стана, когато тя умря, макар и от друга смърт. — Шинглър добави: — Какво си помислихте, когато разбрахте, че не я заплашва смърт? Измислихте ли друг план? Говоря за парите. Как да ги приберете?

Брайърс видя, че Периман не почервеня от гняв, но ноздрите му побеляха и се свиха. С леко писклив глас той каза:

— Това е непоносимо. Непоносимо.

След това, сякаш изпълняваше познато упражнение, той скръсти ръце на гърдите си, изправи гръб и бавно каза на Брайърс:

— Нямам намерение да отговарям на въпросите на този ваш сътрудник.

Непреклонно и делово Брайърс каза:

— Вие сте тук, за да помогнете, докторе. Не сте длъжен да отговаряте, но ако не отговаряте, ние ще си извадим съответните заключения.

Заел същата спокойна и царствена поза, без да помръдва, Периман заяви:

— Аз сам ще преценя кои въпроси заслужават отговор.

— Мислехте ли как да присвоите парите? — повтори Шинглър рязко и упорито.

— Въпросът не заслужава отговор.

Последваха нови въпроси за това какво е станало с парите, след като здравословното състояние на лейди Ашбрук било изяснено. И същите бавни, повтарящи се отговори. Първо Брайърс, а малко по-късно и Шинглър осъзнаха, че Периман се е подготвял за този разпит. И нямаше да загуби контрол над себе си, ако продължаваха да го провокират на тази тема. Значи не само полицаите предварително се готвят за разпит. Периман, изглежда, не можеше да разчита на собствената си издръжливост и затова си бе наложил да се държи като статуя.

Шинглър продължи да го предизвиква с въпроси за паричния фонд в Ню Йорк.

— Давате ли си сметка, че ние вече знаем как е замислена цялата операция?

— Така ли?

— Знаем, разбира се, и с каква сума щяхте да разполагате.

— Значи сте по-добре информирани от мен, а това е невъзможно, не е ли така?

— Но вие сте знаели, нали?

Ръцете останаха скръстени на гърдите. Последва познатият отговор.

— Знаели сте колко малка е тази сума, нали? Нищожно малка за целия ви труд.

— Не си струва да отговарям.

— Изглежда наистина невероятно. Няколко хиляди лири. Толкова малко за толкова голям риск. Да убиеш една стара дама. И да чакаш кога ще те пипнат. На нас ни се струва фантастично. А на вас?

Периман се владееше и не трепна. Не проговори. Единственият признак на живот беше, че се усмихва безразлично.

Брайърс прецени, че Периман се е подготвил много добре за атаките на Шинглър. Затова смени тактиката; не очакваше нищо, освен може би да отслаби вниманието на Периман. Възможно ли е, каза той, сякаш разсъждаваше гласно, човек да забрави нещо, което в действителност е извършил? Нещо важно. Може ли например един лекар да забрави, че е назначил погрешно лечение, фатално лечение?

Периман смяташе, че това не е възможно. Той самият бил допуснал със сигурност една фатална грешка, а може би и две. И все още потръпвал от ужас, като си спомнел за тях. С всеки е така, отговори Брайърс и добави, че според него хората не забравят. Не забравят престъпленията, макар че понякога се преструват, че са ги забравили. По-скоро се получава нещо друго — изнудиш някого чрез писмо, подправиш чек, прободеш с нож и си спомняш всичко това съвсем ясно, но в същото време то сякаш няма никакво значение за теб. Все едно, че си невинен — може и така да се приеме. Сблъсквал ли се е Периман с такава невинност? Да, сблъсквал се е. Спомнял си как, когато бил съвсем млад, написал писмо с цел да злепостави една жена. Още си спомнял думите върху листа хартия. Все едно че били съвсем обикновени думи от съвсем обикновено писмо.

Сякаш току-що му бе хрумнало, Брайърс попита дали същото не се отнася и за нощта на убийството.

Периман замръзна на място, но безразлично се усмихна.

— Нали вече ви казах какво съм правил тогава?

— Така ли? — каза Брайърс, сякаш въпросът му не представляваше особен интерес. Той знаеше, че точно в този момент трябва да спре: Периман умееше отлично да се подготвя за всяка промяна в насоката на разговора. И за да отвлече вниманието му, Брайърс погледна Шинглър и му даде знак да продължи с въпросите за парите, за парите като мотив за убийство — всичко онова, за което Периман се бе подготвил. Въпроси, преповтаряне на установени от полицията факти, клевети, подигравки към дребнавите сметкаджии — в ход бяха пуснати всички професионални умения на един опитен млад полицай. И същите отговори, упражнявани, повтаряни, същата смразяваща надменност, и никакъв изблик на гняв или на други чувства.

Пристигнаха подносите. С обичайните чаши чай. По-необичайни бяха баничките с месо вместо всекидневните сандвичи. Както и при първия разпит, Периман ядеше съсредоточено. Брайърс отхапваше по малко от една баничка. Шинглър продължаваше да задава въпросите си за парите, когато Брайърс се намеси:

— Предлагам да спрем засега, Норман — каза той с добродушна, небрежна усмивка. — Предполагам, че доктор Периман е доста отегчен.

Периман сякаш се изненада. Обичайната му усмивка изчезна. Седнал срещу него, Брайърс каза:

— Вие сте забележителен човек, нали?

XLII

Седнал срещу Периман, Брайърс бе казал:

— Вие сте забележителен човек, нали?

Но Периман, устремил поглед отвъд Брайърс, отговори с величествено спокойствие:

— Редно ли е аз да съдя за това?

— Хайде, хайде, нали сте си го мислили?

— Колко хора си мислят такива неща за себе си?

— Доста са, доколкото знам. Но сред тях вие имате най-голямо основание да мислите така за себе си. Вие сте необикновен човек. — Силното лице на Брайърс остана безизразно. Той продължи замислено да говори. — Знаете ли кое ме учудва у вас? Няколко души са ми казвали, че не сте постигнали кой знае колко в живота. А би трябвало да е точно обратното, така си мисля аз. Това ме учудва. Вие сте умен, по този въпрос съмнение няма. Правите впечатление. Сигурно сте правили впечатление и като млад. Имате големи запаси от смелост и издръжливост — хората от моята професия се научават да разпознават тези качества. И какъв е резултатът от всичко това? Защо сте се задоволили да останете само един симпатичен домашен лекар на хора от средната класа?

— Такъв въпрос човек задава сам на себе си — отговори Периман със същото величествено спокойствие.

— Така ли? А може би вие не сте удовлетворен?

— Преценете сам — отговори Периман доброжелателно, покровителствено, снизходително, почти приятелски.

— Вероятно сте смятали, че стоите над останалите. Жалки същества, които се блъскат и бутат, които се ровят из мръсотията, за да преживеят по някакъв начин. Вие никога не сте смятали, че сте част от тази тълпа, нали? От обикновените хора, които водят обикновен живот? Каквито са вашите пациенти. Каквито са повечето свестни хора около вас. Какъвто съм аз.

— Ако позволите да кажа, вие не правите впечатление на чак толкова обикновен.

— О, такъв съм. Това, което хиляди хора не биха направили, не съм го направил и аз, макар че не е кой знае колко много. Не съм изневерявал на жена си. Не съм просрочвал дълговете си. Не съм укривал данъците си. Аз съм човек от тълпата. Държа се благопристойно. Но това не е важно. Странното е, че вие, докторе, сте се държали също като нас. До неотдавна. Разбира се, участвували сте в онези финансови операции. Те просто показват колко добре умеете да организирате всичко, но да оставим сега това. Финансовите операции не са били достатъчно голямо изпитание за вас; чрез тях не сте могли да се издигнете над тълпата. Във всяко друго отношение вие не сте били по-различен от останалите. Не открихме жени в живота ви. Не че не сме търсили, повярвайте. А сте имали големи възможности. Но доколкото ни е известно, а вече би трябвало да ни е известно, сте водили безукорен живот. А може би не сте били изправен пред силни изкушения. Сигурен съм обаче, че сте се изкушавали да се проявите някъде. Винаги сте искали да покажете, че не сте като обикновените хора. Никога не сте спазвали обикновените човешки закони.

— Кои са обикновените човешки закони?

— Би било странно, ако не ги знаете. Но вие, разбира се, ги знаете. И за всеки човек като вас въпросът е кое кара хората да ги спазват.

— Мисля, че знам. А вие? Може би ще ми кажете.

Брайърс отговори:

— Някакво чувство за добро и зло или усет за доброто, бих казал. Но сега не съм толкова сигурен в това, както едно време, когато бях ентусиазиран млад полицай. Сега се страхувам, че отговорът звучи много по-грубо — това са наказанията. А те са все по-малко. Повечето от нас не вярват в божието наказание. А някога това означаваше страх от възмездие и от задгробния живот, нали така? Вие не вярвате в бога, нали? Ние и това сме проверили. Сега малко хора се страхуват от божието възмездие. Но има други видове страх. Например страх от това какво си мислят околните. В края на краищата обаче най-голям е страхът от закона. Благодарение на законите все още са останали някакви нравствени норми. Аз бих искал да вярвам и в нещо друго, но в днешно време е невъзможно. Бедата, докторе, е че вие сте невероятно безстрашен човек.

— Такава характеристика не съм очаквал.

— Съгласен ли сте с нея?

— Казах ви вече, че имате силно развито въображение. Струва ми се, че е твърде силно за вашата професия. Но съм съгласен с вас, че хората спазват законите от страх. Ако не се страхуваха, как ли биха се държали?

— Ужасно. — Брайърс побърза да уточни отговора си. — Не всички, разбира се. Но достатъчно хора биха се държали така, че да превърнат света в развалина.

— А вие предпочитате те да се държат като дресирани зверове, така ли?

— Разбира се.

Периман се усмихна, сякаш двамата бяха близки приятели.

— Мислех, че имаме нещо общо помежду си. Но ми се струва, че аз гледам с по-голям оптимизъм на хората, отколкото вие.

— Имате ли моралното право да го кажете?

— Вие загубихте толкова време, за да ми внушите, че нямам никакво морално право.

— След малко ще стана по-конкретен.

Брайърс не успя да прецени колко е напреднал, но не можеше повече да пази скрития си коз. Въпреки това обаче не преустанови веднага двусмисления диалог.

— Кажете — продължи той, — цените ли високо човешкия живот? Така, както го ценим всички ние?

— Аз съм лекар.

— Но освен това сте необикновен човек. Нали сте съгласен с това? Смятате ли, че в отношението си към живота и смъртта се издигате над обикновените хора или за вас всичко това са глупости?

Този път Периман нямаше готов отговор. След малко каза:

— Аз съм лекар. Лекарите живеят в близък досег със смъртта.

— Не толкова близо, колкото ние от отдел „Убийства“. Когато упражнявате професията си, вие се занимавате с живи хора. А ние ги виждаме мъртви. Като старата лейди Ашбрук. И заради това сега сме тука. — Това беше един от моментите, в които проличаваха силата и авторитета на Брайърс. След това той отново възприе стария тон, с който бе водил разпита. Държеше се някак небрежно, без да изказва категорично мнение, не много предразполагащо, но с разбиране.

— Знаете не по-зле от нас — каза той, — че сте видели трупа на лейди Ашбрук преди ние да дойдем. Искам да разбера защо сте я убили. Наистина ли искахте да направите нещо, което никой друг не може да направи? Малко хора ще повярват на това. Много е претенциозно. Аз не желая да го изяснявам. Искам да науча от вас някои факти за онази нощ. Длъжен съм да ви кажа, че някои от тях вече са ни известни.

Лицето на Периман изведнъж се подмлади, както се бе случило и преди. Бръчките му се изгладиха — това се наблюдава у хора с изсечени черти на лицето, когато чуят неочаквана новина, била тя хубава или лоша. Този ход на Брайърс, дълго отлаган и направен спокойно, сякаш свари Периман съвършено неподготвен. Той измърмори нещо от рода на „Колко интересно“, сякаш бе на гости и бе чул някаква незначителна реплика.

Погледът му не блуждаеше в пространството, а бе вперен в Брайърс. Сигурно се съсредоточава, решиха двамата следователи, и се чуди блъф ли е това или те действително знаят нещо.

— Да — каза Брайърс, сякаш продължаваше подетия разговор, — ние знаем какво сте правили онази вечер. Няма защо да крия, че дълго си блъскахме главите. Прекалено дълго. Рано вечерта, когато твърдите, че сте отишли в дома на лейди Ашбрук, все някой трябва да ви е видял. Наоколо е имало много хора, които ви познават. А след това, по-късно същата вечер, Сузан Търкил, която сега е съпруга на Лузби…

— Тя е развратница. — Този изблик на протест и на морално негодувание бе неочаквано спонтанен.

Брайърс примигна, сви устни и продължи:

— Та тя се е мотаела из малките улички около къщата и часове наред е причаквала някого.

— Какво ви е казала?

— Нещо много интересно. Тя, разбира се, ви познава много добре.

— Каквото и да ви е казала, е било измислица. Какво всъщност ви каза?

— Изобщо не ви е видяла. Не ви е зърнала дори.

Лицето на Периман стана безизразно, но той си пое дъх, сякаш имаше затруднение с дишането.

— Трябва да ви кажа, инспекторе — започна той, опитвайки се да се усмихне, — че това не е най-сензационното изявление, което съм чувал.

— Но то ни помогна да установим къде сте били през онази нощ.

— Аз вече ви казах.

— Разбира се, че казахте. Но истината е доста по-различна, нали?

— Не смятам да повтарям онова, което вече съм казал.

— Няма нужда. Вие сте били в къщата на лейди Ашбрук. Престояли сте там от втората половина на деня до късно през нощта. Убили сте я около девет часа, не по-късно от девет и половина, но сте останали още дълго след това. В продължение на няколко часа. Малко хора биха могли да направят такова нещо. Ние смятаме, без да твърдим със сигурност, че почти през цялото време след като сте я убили, сте седели тихичко на горния етаж, в нейната спалня.

— Бях в спалнята й сутринта. Преглеждах я. Направих й обичайния преглед.

— Да. Това вече ни го казахте. Предвидили сте почти всичко. Вие сте максималист: и винаги сте били такъв, както сме чували. Знаете, че е много трудно човек да прекара известно време в едно помещение, без да остави някакви следи след себе си. Намерихме няколко влакна от вашия костюм от туид, останали от сутринта — всичко това е обяснимо и съвпада с вашите показания; но същата вечер вие сте се върнали в спалнята й, след като сте я убили, и вероятно сте се разположили там. Дори и да сте оставили някакви следи, какво от това? Те биха могли да се обяснят със сутрешното ви посещение. Разположили сте се мирно и кротко, нали? Знаели сте, че малко хора са способни на такова нещо.

Точно тук Брайърс за първи път преувеличи нещата. Те не разполагаха с никакво доказателство, че следите, оставени сутринта, всъщност са оставени вечерта. Единственото, с което разполагаха, бяха тези няколко влакна от вълнен плат. Оуън Морган беше направил задълбочени изследвания, но не бе успял да установи нищо. А Брайърс искаше да внуши на Периман, че разполагат и с друга улика.

Периман нито възрази на думите му, нито ги отрече. Изобщо не проговори. През последните няколко минути стойката му се бе отпуснала и раменете му се бяха попрегърбили. Не гледаше в Брайърс, а в масата, и всеки, който влезеше в стаята, без да знае какво става, би си помислил, че този човек съвсем не е разстроен, а по-скоро развеселен от някаква своя мисъл. Както каза Брайърс по-късно, в този момент той бил решил, че Периман се е примирил с провала си. Брайърс често бе наблюдавал подобно примирение у други заподозрени, но този път той долови и нещо друго — Периман сякаш не бе сразен, той имаше вид на човек, когото убеждават, дори умоляват и надменното му изражение не само че не изчезна, но лицето му дори стана още по-дръзко.

По-късно Шинглър изтълкува този момент различно от Брайърс. Той не притежаваше неговото чистосърдечие. Каза, че не е повярвал, че е настъпил повратният момент. Но бил сигурен, че много скоро ще настъпи някаква решителна промяна.

Брайърс продължи:

— Има и още нещо. Все не мога да си го обясня. Навярно и вие не можете. След като сте я убили, което естествено не е било много трудно, сте се качили на горния етаж и сте останали там дълго. Гениална идея. Сигурно сте предполагали, че ние ще търсим до припадък хора, които са видели някого малко след убийството. Били сте съвсем прав. Точно това направихме. Издирихме всички лица, които са се движили из квартала между девет и дванадесет часа вечерта. А през това време вие сте седели в спалнята на лейди Ашбрук. Но преди да се качите горе, след като сте я убили, сте смазали черепа й. Попитах ви и преди: защо?

Тялото на Периман бе все така отпуснато, устата му все така полуусмихната.

— Вероятно — продължи Брайърс — сте смятали, че по този начин ще ни насочите към градинската пътека. По която да търсим следи от разни престъпници и всякаква друга паплач. Казах ви, че в този случай сте ни подценили. Ние трябваше да проверим всичко, защото в история като тази какво ли не се случва, но не се подведохме. И все пак не съм убеден, че именно заради това сте й разбили черепа. Мисля, че сте загубили самообладание. Мисля, че сте като всички останали. Не сте толкова изключителен, както ви се ще да си мислите. А е трябвало да предвидите и това, докторе. Разбира се, много бързо сте дошли на себе си. Оставили сте трупа и сте се качили горе. Имали сте голям късмет. Предполагам, че знаете това. Става дума за кръвта. Не знам взели ли сте някакви предварителни мерки, но до този момент не сме открили нищо по дрехите ви. Не знаем преоблякли ли сте се и кога е станало това. Не знаем и точно колко време сте стояли горе. Предполагаме, че сте излезли, когато е било все още тъмно, но малко преди зазоряване. А през този сезон това значи около четири часа сутринта. Навън сигурно е било приятно и свежо.

Брайърс погледна Периман и каза:

— Вече сте готов да говорите, нали?

Последва мълчание. Никой от тях не можеше да каже колко се проточи то. Периман се размърда, изправи гръб, облегна се на стола и вдигна високо глава. И отново съвсем бавно скръсти ръце на гърдите си.

— О, да, инспекторе, готов съм да говоря.

Шинглър оглади бележника си, сякаш все още не очакваше официално признание.

— Да — започна Периман несдържано, — струва ми се, че за последен път съм готов да разговарям с вас при такива обстоятелства. Стигнахме до края, нали така? Не можете да ме обвините, че не съм ви отделил достатъчно време. Изслушах внимателно различните словесни портрети, които направихте на моята личност. Те бяха интересни, понякога дори ласкателни, ако човек приеме вашата оценка за моята нравственост. Изслушах също така как възпроизвеждате някои мои действия за определен период от време. Ще ви прочета какво сте записали в бележника си, инспекторе, и ще ви кажа, че вие сте необикновен човек. Но нали трябва да уредим нашия въпрос? И съм принуден да ви кажа, че вече страшно ми омръзна да се занимавам с него. Крайно време е да го приключим. Понякога казвам на някой мой интелигентен пациент, че смятам да подходя към него като към материал за изследване, сложен на лабораторната маса, който ние двамата ще изследваме. Аз самият размишлявах доста върху това ваше обвинение, ако можем да го наречем така. Оставям настрана въпроса имат ли някакво основание всички ваши умозрителни твърдения. Те, както и вашите разсъждения за доброто и злото, са съвършено неподходящи за каквито и да е практически цели. Не мога да приема сериозно тези ваши размисли. Не мога да приема и вашето обвинение. По моя преценка, ако го разгледаме обективно, ще видим, че то не съдържа почти нищо сериозно.

Още преди Периман да заговори, Брайърс бе разбрал, че ще види как един човек показва съвършено самообладание. Въпреки това той се изненада. В началото на разпита Периман беше изваден от равновесие, нещо повече дори, притиснат от въпросите за финансовите сделки. Тогава видът му показваше, че всеки момент ще рухне. Но тази сутрин той беше пристигнал, както винаги защитен с бронята на своята непроницаемост. Брайърс бе вече сигурен, че той притежава някаква вътрешна сила, която му вдъхва сигурност и вяра в самия себе си. Когато Брайърс му каза къде е бил в нощта на убийството, Периман като че ли бе готов да се предаде — не беше толкова възмутен, колкото бе от въпросите, свързани с паричните сделки, но оказа и много по-слаба съпротива. А ето че сега за по-малко от един час отново се бе съвзел.

— Знам, вие сте разумен човек и ще се съгласите, че тук не са нужни много приказки — заяви Периман, заел ледено-надменна поза, с обиден и презрителен тон. — Разгледайте обвинението си, както се разглежда материал за изследване, сложен на лабораторна маса. Забравете за мен и за вашите психологически етюди. Не се отклонявайте. Странно, че трябва да ви напомням за това. Вижте обвинението си с ясен поглед — от него не е останало почти нищо. Да, аз бях свързан с лейди Ашбрук и това е известно от самото начало. Вършех й услуги. Така заобикаляхме някои незначителни данъчни закони. Какво показва това? Да, след смъртта й аз бях нещо като изпълнител на нейната воля. Да, имах възможност да спечеля малко пари. Много малко пари, както изтъкна този младеж. Това са всички факти, с които разполагате.

Шинглър почервеня при това снизходително отношение към него, сякаш той самият изобщо не присъствуваше или беше просто някакъв си келнер на прием.

— Главният инспектор ви каза, че ние знаем какво сте правили през онази нощ.

— Да, каза ми. Той има силно развито въображение. Но освен това го интересуват и фактите. Поздравявам го и за двете неща. Аз също така се интересувам от факти. Много внимателно обмислих разказа му за това какво съм правил през онази нощ. И той ми направи силно впечатление.

— Е, тогава? — Шинглър бе едновременно озадачен и ядосан.

Брайърс седеше с безизразно лице и святкащи очи.

— Но независимо от силното впечатление, което произведе, от разказа полза няма. — Периман отпусна ръка и я размаха с широк, величествен жест. — Може би някои наивници биха се хванали на тази въдица. Но всъщност вие не разполагате с нищо. С нищо съществено. И го знаете. Аз също го знам. Затова повече няма смисъл да водим този разговор, инспекторе. С ваше позволение, по-добре е да се върна при пациентите си.

Той с мъка се изправи на крака, подпирайки се на ръба на масата.

— И още две дребни неща — каза той. — Смятам, че съм ви помогнал, с каквото можах, в границите на разумното. Както вече ви казах, не съм склонен да отделям повече време за подобни представления. Ако пак ме повикате, ще трябва да се обърна към моя адвокат. Не разполагам със свободно време за такива неща. Сигурен съм, че разбирате.

Брайърс не отговори.

— И още нещо, инспекторе. Страдам от лека форма на фиброза. За мен е много мъчително да вървя пеша. Страдали ли сте някога от това? Ще ви бъда признателен, ако ми осигурите кола.

Без да каже нито дума, Брайърс погледна към Шинглър; той излезе да изпрати Периман.

След четвърт час, когато Шинглър се върна, Брайърс продължи да седи така, сякаш нито едно мускулче по тялото му не бе трепнало.

— Разбира се, трябваше да го пуснете да си върви. — Това бе единственото, което Шинглър каза.

— Разбира се. — Гласът на Брайърс прозвуча спокойно и естествено.

— Е, какво ще кажете, сър?

— Провал — отговори Брайърс със същия непроменен глас. — Провалът е мой и на никой друг. Съжалявам, че разочаровах всички.

XLIII

Освен най-близките сътрудници на Брайърс никой друг не знаеше какво точно е станало с Периман. В печата се появи само едно официално съобщение: доктор Периман, домашният лекар на лейди Ашбрук, който известно време е оказвал съдействие на полицията във връзка с воденото в момента разследване, се е върнал към служебните си задължения. Сред повечето хора, включително и сред онези, които бяха разпитвани, това съобщение предизвика недоумение. Изглежда, полицията бе направила поредния си гаф. Пациентите на Периман взеха да се питат дали да не изпратят протестно писмо до началника на лондонската полиция.

Но Хъмфри откри повече смисъл в тези редове. Нещо се бе объркало, това бе пределно ясно. Жалко за Франк Брайърс, бегло си помисли Хъмфри, все пак сигурно е запазил хладнокръвие. Щом не е успял да сломи Периман, значи не е имал друг избор, освен да го пусне. Хъмфри изпита разочарование и досадно съжаление. Периман се измъкваше. Това беше нечестно, беше предизвикателно, човек оставаше с чувство за неудовлетвореност; след такъв развой на нещата не можеш да въздъхнеш с облекчение. Няма справедливост на тоя свят, нито блаженото успокоение, че някой е получил възмездието, което заслужава. Хъмфри не прикриваше чувствата си. Не ги прикриваше и Кейт. Тя си имаше свое библейско чувство за справедливост, но изпитваше и някакво вътрешно облекчение.

Сега Хъмфри разбра и нещо друго. Бяха му съобщили на коя дата е бил последният разпит. Бе очаквал Брайърс да му се обади. Но той не му се обади. Дните минаваха, без Хъмфри да види или да чуе Брайърс. Сякаш се бе скрил. Хъмфри разбираше. И с него се бе случвало така: продължаваш да изпълняваш задълженията си, правиш се, че работиш както винаги, вършиш всичко делово и компетентно, но се стремиш да избягваш онези, които знаят, че имаш неприятности, особено онези, които добре те познават.

Една седмица след първото съобщение във вестниците се появи още едно. В него се казваше, че документите, които имат отношение към имуществото на покойната лейди Ашбрук, са изпратени на главния прокурор и на данъчните власти.

Тази вечер, още щом Кейт влезе в гостната и запремигва на ярката светлина след тъмнината на улицата, Хъмфри веднага й показа вестника.

— Тази история започна с пари и май ще свърши с пари — каза той и добави: — Франк, изглежда, все пак се опитва да спаси нещичко.

Кейт бе посветена във всичко. И проявяваше много по-малка снизходителност към финансовите машинации, отколкото към всяко друго прегрешение. Сега тя направи гримаса и каза:

— Много жалко, нали?

Но въпреки цялата й вярност и преданост паметта й се оказа къса. Чувствуваше се виновна заради това, но понякога й се струваше, че лейди Ашбрук е била убита преди много години; и други хора бяха споделили същото. Една вечер тя призна това пред Алек Лурия, който се бе върнал в Лондон за коледните празници.

— Не се оплаквайте. Това ви се отрази много добре — каза Лурия с тон, който Хъмфри бе чувал и преди, когато приятелят му говореше с привлекателна жена; Лурия възприемаше строг, бащински тон, но с това нямаше за цел да измами събеседницата си. Кейт хвърли таен поглед на Хъмфри. Но на Лурия му хрумна друга мисъл. — Вие всички сте забравили какви бяхте през лятото.

— Какво сме забравили?

— Нямам предвид точно вас. Нямам предвид горката стара лейди Ашбрук. Тук цареше униние, каквото другаде не съм наблюдавал. Повечето хора, с които разговарях, смятаха, че всичко пропада. Парите нямаха никаква стойност. Всичко вървеше към провал, макар че, изглежда, никой не знаеше какво точно може да означава това.

Хората май наистина се тревожат сериозно за обществените дела, за онова, което не ги засяга пряко, замисли се Хъмфри. Дори и по време на война. Разбира се, Алек Лурия се движеше сред богатите, които може би са се страхували, че няма да останат дълго богати. Да, през лятото можеха да се видят разтревожени хора.

Лурия продължаваше да говори. Негови познати от Уайтхол му признали, че са прекарвали безсънни нощи.

— А и времето не бе никак подходящо — каза Лурия. — Вие в Лондон не бива да имате такова време. Такива горещи нощи и ясни дни. По тези места, когато слънцето се появи, все едно че светлината разкъсва всевечния мрак. И всички започват да се тревожат като побъркани. — Лурия ги изгледа и двамата. — А сега времето е ужасно. Дори според вашите представи. Това са най-мрачните зимни дни, които съм виждал. А всички са много весели. Сигурно в предстоящите две или три години никакво бедствие не ви заплашва. А във вашия свят две-три години са дълъг период.

С весело-тържествен тон Лурия разкри мрачното бъдеще, пред което е изправено западното общество като цяло и по-специално родната му страна. След това премина към по-прозаични теми. Започна да ги занимава с клюки.

Той беше в Лондон от три дни. Разказа им последните новини за някои техни общи познати. Както обикновено, всичко, което им съобщи, по-късно се оказа истина. О, да, Том Търкил щял да си получи възнаграждението — през новата година щял да влезе в правителството. Успял да се наложи. Специални пълномощия, пълна независимост от министерството на финансите. За сметка на това обаче е трябвало да се откаже от нещо. От онази своя симпатична приятелка…

— Стела — каза Кейт.

— Точно така. Тя трябва да се откаже да се занимава с политика.

— Боже мой — избухна Кейт, — та тя го издигна. Пожертвувала е толкова години заради него.

— Мила Кейт, нали знаете какво нещо е политиката — каза Лурия.

— Не искам да имам нищо общо с политиката. Обзалагам се, че онзи подлец изобщо не се е поколебал.

Според Лурия Търкил направил тази отстъпка в полза на лейбъристките депутати — те не се дразнели от това, че двамата със Стела живеели заедно, но не можели да търпят една жена да има толкова голямо влияние.

— Значи този мръсник изобщо не я е защитил — разгневи се Кейт. — Дано това сега й отвори очите. Но сигурно няма. Тя ще му намери оправдание. И ще се остави пак да я използува.

И двамата мъже (Алек Лурия знаеше за брачния живот на Кейт) прецениха, че е най-добре да замълчат. По време на тридневния си престой в Лондон Лурия не само бе ходил по гости, но бе посещавал и кафенетата в камарата на общините и в камарата на лордовете. Това бе станало точно преди разпускането на парламента за коледните празници. В камарата на лордовете Лурия бе срещнал Лузби с няколко негови приятели. Бе дочул, че скоро Лузби ще стане пълноправен член на камарата. Баща му бил в алкохолна кома. Освен това Лурия чул, че Лузби щял да бъде съден за укриване на данъци.

— Ами — поклати глава Хъмфри.

Може би данъчните власти ще му наложат някоя по-големичка глоба; в най-лошия случай това ще бъде всичко. Ако стане така, глобите бързо ще бъдат изплатени от тъста му. Никой няма да научи за финансовото положение на Лузби. Търкил ще се погрижи за това. Някой казал, някой от камарата на лордовете, уточни Лурия, че Лузби точно затова се е оженил за дъщерята на Търкил. Той се изсмя гръмогласно, но този път не се присмиваше на себе си. После рече:

— Във всеки случай сърцето ми няма да трепне от жалост към този младеж. Той ще се измъкне безнаказано. Така разправяше и на приятелите си. Между другото те са симпатични, интелигентни хора. Лузби им обясняваше, че имал някаква дребна неприятност. Така се изрази. Но винаги успявал да се измъкне от дребните неприятности. Или някой друг успявал да го измъкне.

— Не мога да го понасям. Никога не съм могла. Изглежда толкова неуязвим, като че ли не е жив човек. Как се държеше? — попита Кейт.

— Доколкото можах да преценя, блестящо, както винаги. Впусна се да анализира собствената си личност. Каза, че ако паметта му не го лъже, на петнадесет години не бил абсолютно честен. А щом не си абсолютно честен на петнадесет години, няма основание да се очаква, че ще станеш честен на тридесет. И това според него обяснявало всичко.

Хъмфри се видя отново с Алек едва на Коледа. Двамата, останали свободни в пустия град, както едно време през студентските години, отидоха да вечерят. Така се случи, че ден или два преди Коледа Кейт, виновна и почти разплакана, което рядко й се случваше, ядосана на съдбата, на себе си и на Хъмфри, бе казала, че не може да прекара празника с него. За съпруга й този ден бил най-големият празник в годината. Опитала се да го убеди да отиде на гости у приятели, но той я погледнал като дете със сълзи на очите. На връх Коледа Хъмфри нямаше какво да прави, къде да отиде. И тогава по телефона се обади Лурия. С басовия си глас той попита дали Хъмфри случайно няма малко свободно време. Като разбра в какво положение е изпаднал приятелят му, предложи да вечерят заедно в най-хубавия китайски ресторант. Добави, че китайските ресторанти са подходящи за прекарване на коледната вечер.

— Ако бяхте член на моето семейство, нямаше да имате много приятни спомени от коледните празници — каза Лурия.

И така, като двама ексцентрични, самотни ергени, те се заеха с вечерята в китайския ресторант. Независимо дали се чувствуваше самотен, или не, независимо от мъчителните спомени от детството Лурия беше в същото благоприятно разположение на духа, както и преди две седмици в дома на Хъмфри. Той бе донесъл една голяма бутилка с любимото червено вино на Хъмфри. Беше щастлив и искаше Хъмфри също да е щастлив. Без съмнение в живота му настъпваше някаква промяна. Може би му предстоеше да сключи нов брак, но не издаваше тайната си. Навярно бе решил да не споделя нищо, но не можеше да се сдържи да не прави намеци. На Хъмфри не му бе трудно да се досети, че след като нищо не бе излязло със Силия, Лурия бе намерил друго момиче, много по-младо от него, от висшето английско общество. Момичето нямаше пари — Лурия вече беше изпробвал бракове с богати наследнички. Но може би беше от старо благородническо семейство. Вероятно от някоя аристократична фамилия. Може би много хора се отнасят презрително към потеклото, но за Алек Лурия то бе свързано с нещо древно, с един свят, за който той бе мечтал. Хъмфри обичаше приятеля си, но един подигравателен глас му казваше, че Лурия лесно се задоволява в любовта, стига всичко останало да е наред.

— Радвам се, че ми хрумна да дойдем тук — каза Лурия, действувайки сръчно с пръчиците. — На нашата възраст човек няма с кого да разговаря. — Това изказване, направено от човек, който проповядваше философията си в два континента, прозвуча странно; но Лурия говореше така, сякаш срамежливо се изповядваше. След малко, уж случайно, той каза: — Ненавиждах Коледата. Но това не беше най-лошото. Най-лошото беше разпети петък. Когато сте били малък, сигурно никакви съседски деца не са ви преследвали безпричинно…

— Не — отговори Хъмфри.

Щастлив и благоразположен, Лурия ядеше с апетит.

— Християнството, драги, е съвсем друго нещо, когато го погледнеш от този ъгъл.

Изведнъж Лурия изостави еврейската тема и каза:

— Отношенията с Кейт се развиват добре, нали? Няма защо да питам. Видях онази вечер.

— Прекрасни са.

Този път Хъмфри изостави ироничния тон, а Лурия — наставническия. Ако техни познати ги бяха видели, щяха да се изненадат, че двамата не само разговарят, но дори изглеждат подмладени.

— Спомням си, че ръководен от най-добри намерения, се опитах да ви разубедя. Не допусках, че тя ще съумее да се отскубне от онзи лицемер. — Алек Лурия се разсмя весело, както винаги, когато сбъркаше нещо. — Стопроцентова грешка от моя страна.

— Не е стопроцентова. — Хъмфри се усмихна открито и доверчиво. — Тя продължава да се грижи за него. Ако не беше така, тази вечер нямаше да съм тук с вас.

— Няма значение. И на това бъдете благодарен. Голям късмет имате.

— Да не мислите, че не знам?

— Аз доникъде не стигнах със Силия, както може би сте се досетили — нехайно каза Лурия. — Мислех, че ще бъда подходящ за нея. Предполагам, че в даден момент и тя си е помислила същото. След това се оттегли. Може би така е по-добре и за двама ни. Изглежда, най-после е разбрала какво иска всъщност. Така че аз нямам от какво да се оплаквам.

В този миг той сякаш бе готов да разкрие тайната си, но се усмихна — засрамено? виновно? победоносно? — и продължи да говори за Силия.

— Да, хванала се е с един учител. Каза ми, че смятат да живеят съвсем скромно. Няма дори да се занимават с най-обикновена обществена дейност. Ще живеят в Уокинг. А там, както се казва, е място за дребната буржоазия, нали?

— За вас не е подходящо — усмихна се Хъмфри.

— Много е странно. Тя си има всичко. Красота. Ум, доброта. Силна воля. Родена и възпитана в най-богато семейство, ако това има значение. Но единственото, което иска, е да не й обръщат внимание. Иска само да се грижи за малкия си син и евентуално да роди още един син. И да се посвети на най-близките си. Всичко това е много хубаво и самоотвержено, но когато хора като нея се отказват да водят каквато и да е борба, започвам да изпитвам ужасното чувство, че обществото, към което тя принадлежи, има много малки шансове да оцелее. То е като предсказание, че това общество ще се провали.

— На мен обаче Силия ми е много симпатична — каза Хъмфри. — Щом това иска, по-добре е да го получи.

— Добро момиче е — потвърди сериозно Лурия, като някоя старомодна дама, която приема поздравления за красотата на дъщеря си. — Освен това каза нещо, което може би ще ви заинтересува. — Лурия отново се отклони от темата, разсея се — или беше превъзбуден, или бе пил повече от обикновено, а може би и едното, и другото. След малко той каза: — Полицията смята, че докторът е ликвидирал старата дама, нали? Това, изглежда, е известно на всички. Не могат да го докажат, но знаят, че е така. Вие сте близък с онзи полицейски инспектор. И вие ли сте на същото мнение?

— Разбира се.

— А Силия не мисли така.

— Тя не може да знае фактите.

— И Пол не ги знае. Видяхме се с него във Вашингтон и пихме по чашка. Те двамата със Силия имат собствена теория. Смятат, че двама души…

— Кои двама души?

— Сузан и баща й. Тя е извършила убийството, а той е отишъл да заличи следите.

— Пол беше сигурен, че Сузан дори, не е знаела за убийството на старата дама…

— Сигурно е размислил.

За миг пред очите на Хъмфри се завъртя цял калейдоскоп от подозрения. На Том Търкил сигурно му е стигнало времето да заличи следите — защо този странен израз вместо да се каже ограбване на стая или инсцениран грабеж. Може да е използувал и чука. Би направил всичко, за да прикрие дъщеря си. В следващия момент мислите на Хъмфри се проясниха.

— Това са глупости — каза той. — Изненадан съм от Пол. Но интелигентните хора вярват в какво ли не.

— Точно това си помислих и аз — каза Лурия и на устните му грейна хитра, закачлива усмивка, странно подходяща за изсеченото му като от мрамор лице. — Дори го казах на Силия. Вероятно това бяха последните мъжествени слова, които отправих към тази прекрасна млада дама.

И двамата продължиха да се наслаждават на дългата, спокойна вечер. Но предположението на Силия събуди глождещото чувство на безсилие. Хъмфри не бе участвувал в разследването, но въпреки това бе огорчен. По-късно, когато остана сам, неясното, тревожно чувство се засили. Все не можеше да забрави Силия. Убийството щеше да бъде причислено към загадъчните престъпления, за които хората с удоволствие си говорят. Те щяха да вярват, че са по-умни от онези, които са водили следствието. Каква прекрасна теза за упражнение по съобразителност. А онова, на което той бе станал свидетел, щеше да си остане недовършено.

XLIV

Хъмфри нямаше намерение да споделя с Франк Брайърс раздразнението, което бе изпитал в коледната вечер. Брайърс не би се изненадал. И бездруго знаеше, че много хора — познати и непознати — самодоволно смятат, че го превъзхождат. И са убедени, че биха могли да открият истината, до която той не е успял да стигне. Какъв смисъл има към неприятните равносметки да се прибавят нови. Хъмфри все още нямаше никаква връзка с Брайърс. Дните минаваха — двамата не се бяха виждали вече месец и половина.

Към средата на януари Брайърс се обади. Гласът му прозвуча уверено, както обикновено, по-звучно, отколкото при разговор насаме, но не прекалено любезно.

— Бих искал да обсъдя един малък въпрос с вас. Няма да ви отнема много време.

— Когато пожелаете.

— Утре сутринта. Въпросът, разбира се, няма нищо общо с онази история за лейди Ашбрук.

Брайърс пристигна рано, малко след девет и половина. Макар и външно освежен — с току-що подстригана коса и току-що избръснато лице, той не изглеждаше бодър. Още в първия миг между двамата отново възникна неловкост. Хъмфри нямаше защо да размишлява дълго, за да си обясни това. Той често се бе чувствувал неловко, докато все още работеше. Това беше неловкостта между претърпели поражение съюзници. Поражението може да подкопае съюзничеството, както и приятелството, не по-малко от враждата. На Хъмфри му се искаше да ободри Брайърс, но чувството на неловкост бе завладяло и самия него.

— Имате ли нещо против да отидем до къщата? — попита Брайърс с възможно най-бодър глас.

Отначало Хъмфри не разбра, но после схвана смисъла на въпроса. „Къщата“ беше домът на лейди Ашбрук.

— Ще трябва да си вземете палтото — каза Брайърс, сякаш единствената му грижа беше Хъмфри да не измръзне. — Навън доста пронизва.

Минаха през Площада. Откъм градините вятърът носеше лек, остър полъх на зима. И двамата мълчаха, но по едно време Хъмфри попита:

— Как е Бети сега?

— Както преди. Състоянието й се влошава.

Хъмфри изруга и каза:

— Колко време ще продължи това?

— Никой не знае. Тя не може вече да се движи, както преди. Но се държи много добре — добави Брайърс.

— Повече от добре.

— Поръча ми да ви поздравя — каза Брайърс. — Знаеше, че днес ще се видим.

Хъмфри остана с чувството, че тя е накарала Франк да му се обади. И на свой ред го помоли да я поздрави и да й предаде най-добри пожелания. Докато стигнат дома на лейди Ашбрук, повече не разговаряха.

— Нали нямате нищо против да влезем? — попита Франк. — И вътре можем да поговорим.

Хъмфри видя, че на тротоара стои млад мъж с шлифер. Брайърс, който не изпускаше нищо, забеляза погледа на Хъмфри.

— Да, един от моите хора. Тази седмица ще го освободя. Изпълнителите на завещанието искат да продадат къщата. Ние нямаме основание да се задържаме повече тук. Нищо вече не можем да направим.

Брайърс извади връзка ключове и отвори две ключалки. Бяха ги поставили на другия ден след убийството. Хъмфри си припомни как Брайърс му бе казал, че Периман си има собствен ключ. Така му е било удобно, бе добавил Брайърс.

— По-добре не си сваляйте палтото — каза Брайърс, когато влязоха в коридора, сякаш загрижеността за здравето на Хъмфри се явяваше израз на благоразположението му към него. — Тук ще ви лъхне студ.

Вътре наистина лъхаше на студ и влага. И миришеше на мухъл. От стените се ронеше мазилка, а в дъното на коридора се виждаха петна, които на пипане сигурно бяха влажни. Качиха се на горния етаж и Брайърс отвори вратата на гостната с друг ключ.

В тази толкова добре позната стая Хъмфри бе влязъл за последен път онази сутрин, когато го бяха извикали да види трупа. Брайърс бе оставил всичко така, както е било. Единствената разлика сега беше, че го нямаше трупа, облегнат на креслото, и килимът бе изнесен. Подът беше осеян с парчета от счупени предмети, керамични украшения и всякакви други дреболии. Всичко бе многократно фотографирано, но въпреки това изглеждаше непокътнато. Крушовидните капки кръв по стената бяха почернели и ако човек не знаеше какво бе станало тук, може би щеше да си помисли, че това е някаква екстравагантна стенопис.

Когато пристъпи в стаята, Хъмфри не изпита вълнение. Щеше да бъде съвсем не на място. Това бе просто една мрачна, разхвърляна, запусната стая и нищо повече. Но все пак обонянието му се раздразни. Някога тук имаше стъкленици със сушени розови листа, които лейди Ашбрук много обичаше. Сега тяхното ухание бе безследно изчезнало. Вместо него се усещаше някаква миризма, която дразнеше носа и гърлото. Това бе миризмата на прах. Стаята бе потънала в прах.

Брайърс заговори за праха. Отиде до прозореца, който гледаше към Площада, и нарисува с пръст няколко линии по стъклото. После каза:

— Събира се, преди да успееш да се огледаш.

След това делово, но и някак неловко заяви:

— Имам едно предложение. Но по-добре да седнем. — И добави: — Няма значение, ако разместим нещо. Приключил съм с тази стая.

Брайърс премести два стола с високи облегалки към крайния прозорец и внимателно ги избърса с носната си кърпа. Когато Хъмфри се настани, Брайърс каза:

— Предупредиха ме да очаквам преместване.

Хъмфри си помисли, че Брайърс му съобщава лоша новина. И веднага му пролича, че се смути и ядоса. Франк, както винаги, бързо схвана положението и се усмихна истински за първи път през тази сутрин.

— Става дума за повишение. Искат да оглавя отдела за борба с тероризма.

Значи повишение. Може би шефовете от Скотланд Ярд са се погрижили един високо ценен техен служител да не се обезкуражава, помисли си Хъмфри. А може би това е било запланувано преди провала с Периман и сега просто изпращаха избраника на новата длъжност. Това означаваше още едно стъпало нагоре в служебната йерархия. Брайърс каза, че повишението има и своите недостатъци: през повечето време щял да седи зад бюрото, нямало пряко да участвува в операциите. Независимо от всичко той бил подготвен за това — работата щяла да бъде тежка. Там всеки провал ставал обществено достояние.

— Предполагам, че през следващите години тероризмът ще се разпространи още повече — каза Брайърс.

— И аз така предполагам.

— Много е лесно. Всичко е в тяхна полза. А ние нямаме голям избор.

И двамата имаха предвид възможностите на модерното оръжие.

— Чудех се — заговори Брайърс неловко и в същото време уверено, — дали ще се присъедините към нас и ще ни помогнете. Ще има за какво да ви използуваме.

— Много съм стар.

— Много сте млад. Много сте млад, за да си пилеете така времето. Знам, че последния път двамата не сполучихме. Но в новата работа ще можете да се проявите. Имате опит. Разбирате човешката природа. По-добре ще се чувствувам, ако сте ми подръка.

Хъмфри разбра много добре какво се опитва да направи Брайърс. Хъмфри се бе подготвил да го окуражава. А бе станало точно обратното. Това беше израз на приятелство. Но не бе спонтанен израз, а наложен с усилие на волята. Брайърс все още изпитваше недоволство от тяхното неуспешно сътрудничество: в такива случаи човек обвинява сътрудника си за неговите и за собствените си грешки, обвинява го дори за лошото стечение на обстоятелствата. И повече не иска да го види. Нужна е силна воля, за да се държиш така, сякаш тези чувства не съществуват. По същите причини — Хъмфри за миг си спомни за младия Шинглър — е нужна силна воля, за да простиш грешката на своя благодетел. Хъмфри се трогна: не толкова от възвърналото се приятелско чувство, защото и той като Франк беше горд, макар и не така болезнено горд, а от проявата на уважение. Може би известно време и двамата ще се чувствуват неловко. Но колко са хората, които, затрупани с грижи като Франк, биха си наложили да постъпят така?

— Много сте внимателен. Безкрайно съм ви благодарен — каза Хъмфри.

Той също си позволи да се държи непринудено. И продължи с лека насмешка:

— От двадесет години за първи път ми предлагат работа.

— Ще я приемете ли?

— С радост ще я приема. — Хъмфри продължи: — Но наистина ли можете да уредите това с вашите хора?

— Много е просто. При нас вече има двама души, които не са полицаи. Наричат ги консултанти. И те като всички нас са лесна плячка за терористките групи. Стараем се да пазим в тайна самоличността им, но това няма да е задълго. Вероятно около нас ще избухват бомби, когато най-малко очакваме.

Хъмфри отдавна не бе слушал мрачните шеги на Брайърс.

— Всъщност — добави Брайърс — аз вече споменах името ви. Беше посрещнато с ентусиазъм. Разбира се, и стажът, който сте натрупали, не се оказа без значение.

— Значи вие бяхте сигурен, че няма да откажа? — Хъмфри се върна към някогашния приятелски тон.

— Бях сигурен, че Кейт ще ви накара да приемете. Тя би била по-полезна от всички нас в този отдел.

Настъпи мълчание и двамата загледаха изоставената стая, сякаш тя бе изложен на показ музеен експонат. Брайърс каза:

— Ето, заради това дойдохме тук. — Но не стана от стола си. Последва отново мълчание, този път напрегнато. Брайърс продължи: — Едно време мислех, че ще бъде много хубаво, ако оглавявам отдел. И то докато съм млад. Но искам да ви кажа, че ако за сметка на повишението можех да изоблича Периман, веднага в този миг бих се отказал от поверения ми отдел. Боже господи, това просто не може да ми излезе от главата. А първото правило, което един следовател трябва да научи, е да не се завира в задънени улици. Това показва, че не съм годен за професията.

— Не, това показва защо сте първокласен следовател. Разбира се, в някои моменти вие се вживявате прекалено много. Но първокласна работа могат да вършат само такива хора. — Хъмфри говореше така, както в началото на тяхното запознанство — тогава Франк бе слушал съветите на един човек с двадесет години по-възрастен от него. — Ще трябва да забравите всичко това — посочи той е ръка към креслото, където обикновено бе седяла лейди Ашбрук.

— Лесно е да се каже. — Сега Брайърс избухна неудържимо и заговори така, сякаш имаше пясък в устата си. — Уверявам ви, че човек може да полудее. Знам всичко. Знам всичко, освен как да пипна Периман. Знам как го е направил. Знам защо го е направил. Или поне знам отчасти — никой никога няма със сигурност да узнае. Но от всичко това полза няма. Колко пъти съм бил в тази стая. Как съм се надявал, че ще открия нещо, което сме пропуснали. Сега вече не вярвам, че е имало какво да се открие. Оуън Морган все ми повтаря, че веднъж и ние сме попаднали на човек, който не прави грешки. И че никога няма да го хванем, освен при някое щастливо стечение на обстоятелствата. Може и да му потърсят отговорност за финансовите злоупотреби. Но това е слаба утеха. Единственото, на което разчитаме, е съдбата да ни се усмихне. А тя все се усмихва на онези, на които не трябва.

Той продължи все така дрезгаво, но по-тихо.

— На Периман съдбата се усмихваше през цялото време. Той смята, че е предвидил всичко. Но имаше три момента, поне три, когато нещата би трябвало да се обърнат срещу него. А стана точно обратното.

След като помълча малко, Брайърс продължи:

— Кажете ми. Аз щях да го пипна. Къде сгреших?

— Аз, разбира се, съм мислил по този въпрос. Със задна дата. И въпреки това не съм стигнал доникъде. Вие не разполагахте с достатъчно данни. Сътрудниците ви успяха да намерят много малко. А, изглежда, не е имало какво да се намери.

— Трябваше ли да изчакам още малко, преди да си разкрия картите?

— Едва ли щяхте да постигнете нещо повече.

— Погрешно ли водих разпитите?

— Мисля, че не.

— Вие по-интелигентно ли щяхте да ги водите? — не го каза предизвикателно; само търсеше истината.

— Не по-интелигентно. Но може би по-различно.

— Кажете ми какво бихте направили.

Хъмфри отговори с твърд, но добронамерен тон.

— Вижте какво, Франк, няма смисъл да се ровим в миналото. Миналото е минало, да го забравим.

Брайърс кимна някак по момчешки, изпънал врат, застанал като ученик.

— Разбира се, че трябва. Разбира се. Лошото е, че все не мога да се откажа от мисълта, че ще открием нещо. Може да е телефонен разговор или друго някакво съобщение, може нещо да се появи в сутрешните вестници. По цял ден все тази мисъл ми е в главата, каквото и да правя. Знам, че е глупаво, но понякога ми трови живота. Стига толкова. Повече няма да мисля. Делото още не е приключено, но това е всичко.

Двамата седяха на столовете с твърди облегалки, изправили глави, сякаш бяха дошли на чай у лейди Ашбрук и се бяха отделили от останалите гости.

— Вие, разбира се, ще се заемете с друг случай.

— Вече съм се заел. Върви добре. Но нали разбирате, влудяващо е. Знам всичко за Периман. Знам, че е убиец. Знам, че е безчувствен като звяр, а не като човек. Но не мога да направя нищо. И изненадвате ли се тогава, че на някои им се е налагало да фабрикуват несъществуващи улики? За да разобличат човек като Периман, който, ако съществува някаква справедливост на този свят, заслужава да бъде разобличен.

— Вие правили ли сте някога това? — Хъмфри съвсем простичко зададе този въпрос.

Брайърс отговори по същия начин:

— Да. Веднъж. — И продължи: — Случаят беше отвратителен. Една жена бе убила доведения си син. Беше прикрила всички следи. Не можехме да докажем нищо. И аз измислих една улика. Тя получи това, което й се полагаше.

— Бихте ли постъпили така и сега?

— Не. Мисля, че не. Не съм толкова убеден в правотата си, както преди десетина години. Сега не смятам, че имам правото да раздавам справедливост. Но не ме разбирайте погрешно. Не изпитвам никакви угризения за това, което съм направил, и нямаше да имам угризения, ако бях постъпил по същия начин с Периман.

Брайърс още веднъж съобщи ясно решението си.

— Пак ви повтарям, че съм приключил с Периман и със случая Ашбрук. Адвокатите могат вече да се разпореждат с къщата. Доста пари ще отидат, за да стане пак обитаема. Но това си е тяхна работа. Нека я вземат. Искат също така и трупа. Ние го задържахме дълго време. Сега вече могат и него да получат. Желанието на старата дама е било да бъде кремирана, но това, разбира се, не може да стане. Ще трябва да я погребат.

Най-сетне Франк Брайърс се изправи.

— Е, да тръгваме — каза той. После се огледа — огледа стените, пода. — Е — продължи той, — сигурно сте чували, че престъпниците се връщат на местопрестъплението. Макар че, честно казано, аз никога не съм виждал такъв престъпник. Но ето че сега един следовател се връща на мястото на престъплението. Чували ли сте за такова нещо? Същият този следовател е идвал тук, много пъти, но повече няма да идва.

Брайърс пръв излезе от стаята и заключи вратата.

— Е, това е — каза той.

В тази януарска утрин на Площада бе по-топло, отколкото вътре в къщата. Енергично и делово, със служебен тон Брайърс каза, че Хъмфри ще получи официално писмо за новата си работа. Хъмфри попита дали Бети би искала отново да го види.

— Стига да й се обадите предварително — отговори Брайърс. — Някой трябва да й помогне да оправи къщата, защото сама не може.

Съвсем делова раздяла, дори повече от делова, помисли си Хъмфри. Все така делово, макар и любезно, Брайърс отказа да се върне с Хъмфри в дома му. Със спортна крачка той се запъти към колата си като човек, който бърза за влака, или по-скоро като някой, който се разделя с жена, решил да извоюва свободата си.

XLV

Погребението на лейди Ашбрук бе скромно, никое друго събитие, в което лейди Ашбрук бе играла главна роля, не бе преминавало толкова безшумно. Нямаше църковно пеене, нямаше орган — строго протестантско погребение. Това бе опит да се отдаде почит към паметта й. Тя бе посещавала тази църква, тъй като я бе считала за евангелистка затова точно в нея направиха панихидата.

Присъствуваха само осем души. Тук бяха Лузби и Сузан, Силия Хоторн, Хъмфри. Бе дошъл и адвокатът й, а също и една много стара дама в елегантен траурен тоалет, вдовица-херцогиня, връстница на лейди Ашбрук. Присъствуваха още Кейт и съпругът й. Като се бе извинила на Хъмфри, Кейт бе обяснила, че Монти много държал да дойде. Хъмфри си помисли, че желанието му е съвсем уместно. Навремето и лейди Ашбрук е ходила на разни погребения само от приличие.

Съобщението за това погребение бе по-скромно от самото погребение. Някои обстоятелства, известни на всички, с изключение може би на херцогинята, налагаха това. Както бе казал Франк Брайърс на Хъмфри, желанието на старата дама бе да бъде кремирана, а пепелта да бъде предадена на викария на църквата. Дотук всичко отговаряше на истината, но както бе напомнил Брайърс, в случая кремирането бе забранено. Бе забранено като предпазна мярка, наложена от съдебно-медицинските органи. При всяко убийство трупът се предоставя за изследване на извикания за случая патолог. Докато не се установи кой е убиецът, трупът не може да се изгаря.

И така желаното някога от много мъже тяло на лейди Ашбрук, което бе нарязано и после съшито, а след това замразено, сега лежеше в гроба, заплашвано от възможността някога отново да бъде подложено на същите манипулации.

Кейт, която обичаше да задоволява потребностите на плътта си, се натъжи при тази мисъл. Но Хъмфри й каза, че подобна възможност е малко вероятна. Обвинение едва ли щеше да има. Това обаче не я успокои. В болницата я бяха канили да присъствува на аутопсии, но тя не можеше и да си помисли за такова нещо.

А Сузан, която бе жестока към плътта си, нямаше нищо против да наблюдава аутопсии и съшиване на трупове. По отношение на втората процедура тя признаваше с не особено невинно задоволство, че помощниците на патолозите изпълняват доста добре задачата си, особено когато обектът на тяхното занимание е някой правоверен евреин, а в такива случаи изискванията са твърде строги.

Внушителните думи на църковната служба звучаха тихо, но ясно. Те бяха добре познати на всички присъствуващи. Силия ги бе слушала толкова пъти в църквите на баща си, че сега просто не ги чуваше.

„Ти си възкресението, животът и покоят…“ „… които са правили добро, ще възкръснат за живот, а които са вършили зло, ще възкръснат за осъждане…“

Хъмфри си припомни някои думи на Лурия. Той обичаше да казва, че Исус бил добър учител, но основател на християнството бил Павел. Възкресението е прекрасна надежда. Хората са вярвали в него с цялото си простодушие и наивност. В тази надежда е бил смисълът на трагичния човешки живот. Тя е била най-голямото утешение за смъртните. Колко души вярват сега в това?

Църковната служба свърши бързо. Всички излязоха навън — беше мразовито, но грееше слънце и денят бе тих. Поставиха ковчега на катафалката и гробарят събра цветята. Имаше шест венеца, сред които ярко се открояваше един от разкошни орхидеи. Кортежът се отправи на юг към Честър Роу; хората се качиха в собствените си коли. Само херцогинята си тръгна — каза, че било време да се прибира у дома.

Наближаваха старото гробище във Фулъм. Тъй като желанието на лейди Ашбрук бе да бъде кремирана, запазен гроб нямаше и това също създаде известни затруднения. Въпросът бе уреден чрез посредник и ако миналото лято лейди Ашбрук бе знаяла какво участие ще вземе един ден той в погребението й, би казала, че оскверняват паметта й. Посредникът бе Том Търкил. Тя би изпитала дълбоко възмущение при мисълта, че именно той ще организира погребението й. А той се разпореждаше с всичко. Търкил бе наредил погребението да мине тихомълком. Все още беше възможно да се разчуят подробности за финансовите злоупотреби на зет му. Той бе забранил да се дава гласност. И че бе дошъл на погребението. Всяка крачка на един министър може да стане обществено достояние. Прекрасният венец бе изпратен от него, но без визитна картичка. Нямаше официално съобщение за погребението. Лузби бе получил необходимите нареждания; Търкил бе платил дълговете му и го бе спасил от съд. Лузби изобщо не го попита как е уредил погребението — той живееше само за да изпълнява заповедите на тъста си. По този въпрос Сузан бе съгласна с баща си.

И така двамата — баща и дъщеря — бяха избрали къде да бъде погребана лейди Ашбрук. Гробището в Певънзи не беше подходящо — нали бе свързано с омразния първи съпруг и с омразния дом. Не вървеше да я оставят там. Въпреки коравосърдечието си Сузан все пак изпитваше някакви угризения в това отношение. Но в същото време тя като баща си обичаше да се рови в минали истории. Бе проследила живота на второто семейство на лейди Ашбрук и на нейния втори съпруг. Преди да се изяви като политик и да стане лорд Ашбрук, той се бе казвал Джоунс. Мъжете от фамилията Джоунс били собственици на големи печатници в центъра на Лондон. И си бяха осигурили семеен парцел на гробището във Фулъм. От години наред там не бе погребван никой, но лейди Ашбрук имаше известно право на това място, пък и Търкил и Сузан не бяха чак толкова горди, та да придирят. Колко е полезно човек да е влиятелен. И така тази сутрин малката група стоеше около прясно изкопания гроб.

Печалната сцена напомняше за фотография. Тревата не помръдваше. Във въздуха се носеше някакво успокоение. След виещите ветрове бе настъпило затишие — небето бе бледо и безоблачно, въздухът не трепваше.

Докато стояха пред гроба и слушаха, без да чуват, обезсмислените от времето думи, погледите на всички шареха наоколо. От гроба проблясваше капака на ковчега. По пейките спокойно седяха възрастни двойки. Отвъд реката на фона на безцветното небе красиво се издигаха корпусите на голямата нова болница. Спокойният, треперлив глас редеше думите:

„… е кратък животът, изпълнен с мъки… навлизаме в смъртта.“

— Гробарят бе взел шепа пръст и чакаше.

„… не ни пращай мъки в последния час… изстраданото от теб…“

Буците пръст затропаха по ковчега. Всички познаваха този шум от други погребения. Това беше окончателният край или последното съприкосновение. Понякога то действува мъчително. Но тази сутрин не беше така. Смъртта бе далеч, тя не заплашваше отблизо хората, застанали като зрители в застиналото утро.

Думите продължаваха тържествено да се леят.

„Нашата скъпа сестра Александрина Маргарет (за разлика от останалите думи тези прозвучаха странно)… мир на праха й.“

Какъв безшумен край. Много по-безшумен от живота й, но като всички нас и тя скоро ще бъде забравена, мислеше Хъмфри, запътил се към дома си.

Животът, всеки човешки живот, за съжаление прилича на днешния кратък ден — проблясък на светлина сред мрака преди раждането и след смъртта. Но дали лейди Ашбрук ще бъде напълно забравена? Наистина ли това е краят? Може би не. Колкото и да е парадоксално, това не е краят. Никой няма да си спомня за нея така, както тя може би е искала. Никой няма да си спомня какво е представлявала в малкия човешки свят. Известните личности нямат призраци. Хората ще си спомнят само за чудовищната й смърт. Известно време ще правят предположения как се е стигнало до убийството й, кой го е извършил и защо. Убийството й ще бъде включено в книги за сензационни престъпления. Ще се родят теории, оригинални и сложни, като теорията на Силия и Пол, която Лурия бе развил пред Хъмфри по време на коледната вечеря. А щом тези двама души, помисли си Хъмфри, които умеят да разсъждават реалистично и познават всички замесени в случая, са стигнали до погрешно заключение, какви ли други изненади крие бъдещето? Споменът за лейди Ашбрук щеше да остане свързан с едно извратено убийство.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.